Справа № 320/36036/24
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року м.Київ справа №320/36036/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправною бездіяльність,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку з 01 липня 2024 року та виплати пенсії за віком відповідно до вимог ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на час призначення їй пенсії), виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України - Голови комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавок за інтенсивність праці та за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-909 від 26.04.2024, виданої Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, без обмеження граничного розміру пенсії та із збереженням проценту нарахування індексації пенсії.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 з 01 липня 2024 року перерахунок пенсії за віком відповідно до вимог ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на час призначення їй пенсії), виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України - Голови комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавок за інтенсивність праці та за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-909 від 26.04.2024, виданої Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, і виплачувати без обмежень максимальним розміром із збереженням проценту нарахування індексації пенсії;

- cтягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 15 квітня 2002 року їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України» в розмірі 90 відсотків місячної заробітної плати працюючого народного депутата на момент призначення пенсії, а саме заробітної плати Голови комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних ресурсів. З того часу вона перебуває на обліку у відповідача.

26.04.2024 Управлінням справами Апарату Верховної Ради України позивачу видано довідку про заробітну плату працюючого народного депутата України № 15/59-909 від 26.04.2024 внаслідок чого вона 12.06.2024 звернулася до відповідача із заявою про перерахунок раніше призначеної їй пенсії без обмеження граничного розміру пенсії та із збереженням проценту нарахування індексації пенсії на підставі вказаної довідки.

Проте, відповідач перерахунок пенсії за віком призначеної згідно Закону України «Про статус народного депутата України» за даними наданої довідки № 15/59-909 від 26.04.2024позивачу не здійснив, а також не надіслав позивачу відмову у здійсненні перерахунку пенсії з відповідними обґрунтуванням.

З такою бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивач не погоджується, стверджує, що нездійснення їй перерахунку пенсії відповідачем грубо порушено її конституційні права на соціальний захист і пенсійне забезпечення та вказує, що право на отримання пенсії у розмірі 90% від розміру місячної заробітної плати та без обмежень її максимального розміру, як і право на її перерахунок у зв`язку з підвищенням заробітної плати працюючого народного депутата України, було надано позивачу з моменту призначення пенсії і на підставі чинного на той час законодавства, а отже таке право не може бути обмежено чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів.

08 серпня 2024 року Київським окружним адміністративним судом відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на відсутність правових підстав для проведення перерахунку пенсії позивача.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданий Горохівським РВ УМВС України у Волинській області 11.08.1998. Позивача зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є народним депутатом України другого, третього, четвертого, шостого та сьомого скликань Верховної Ради України. З 01 лютого 2000 року по 14 травня 2002 року я працювала на посаді Голови комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних ресурсів. Зазначене підтверджується довідкою Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 25.04.2024 № 20-18/159

Також позивач має почесне звання «Заслужений працівник сільського господарства України», присвоєне їй указом Президента України від 18.11.1993 № 2545.

Позивач з квітня 2002 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус народного депутата України" в редакції яка діяла на час призначення пенсії, у розмірі 90 % місячної заробітної плати працюючого народного депутата на момент призначення пенсії, що не заперечується сторонами.

Судом встановлено, що Управлінням справами Апарату Верховної Ради України видано позивачу довідку про заробітну плату працюючого народного депутата України № 15/59-909 від 26.04.2024, відповідно до якої заробітна плата працюючого народного депутата України голови комітету Верховної Ради України станом на 26.04.2024 становить 69 946,80 грн. у тому числі: посадовий оклад - 31 794,00 грн., надбавка за інтенсивність праці (100 % від посадового окладу) - 31 794,00 грн., надбавка за почесне звання «заслужений» (20 % від посадового окладу) 6 358,80 грн.

12 червня 2024 року позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок з 01.06.2024 раніше призначеної їй пенсії відповідно до ч. 12 ст. 20 Закону України "Про статус народного депутата України", у редакції чинній станом на день призначення пенсії, без встановлення обмежень максимального розміру пенсії із збереженням проценту нарахування пенсії на момент її призначення у розмірі 90% заробітної плати, із збереженням індексації пенсії на підставі довідки Управлінням справами Апарату Верховної Ради України № 15/59-909 від 26.04.2024.

До вказаної заяви було додано оригінал довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-909 від 26.04.2024, оригінал довідки Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 25.04.2024 № 20-18/159, а також супровідний лист від 12.06.2024, в якому позивачем обґрунтовано заяву про перерахунок пенсії на підставі положень законодавства.

Проте пенсійний орган звернення позивача не розглянув та не надав відповіді на нього. При цьому, як вказує позивач, відповідачем не було здійснено перерахунку її пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працюючим народним депутатам України з 01.06.2024.

Вважаючи свої права порушеними такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 22 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначає Закон України "Про статус народного депутата України".

Відповідно до ч.12 ст.20 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції, що діяла станом на час призначення позивачу пенсії) при досягненні встановленого законом пенсійного віку за наявності трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, а також у разі визнання інвалідом I або II групи народному депутату призначається пенсія в розмірі 80 відсотків місячної заробітної плати нині працюючого народного депутата з урахуванням всіх доплат та надбавок до посадового окладу. Нарахування пенсій здійснюється із суми, що складається з посадового окладу з урахуванням всіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент призначення пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років для чоловіків і 20 років для жінок пенсія за віком та по інвалідності збільшується на один відсоток наведеного вище заробітку, але не більше ніж до 90 (включно) відсотків зазначеного заробітку, без обмеження граничного розміру пенсії.

У разі зміни розміру заробітної плати працюючим народним депутатам України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсій здійснюється із суми, що складається з посадового окладу з урахуванням всіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали зазначені обставини.

01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, пунктом 28 якого визначено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій народним депутатам України визначаються Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, пунктом 5 «Прикінцевих положень» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015, який набрав чинності 28.03.2015, визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів", «Про статус народного депутата України", «Про Кабінет Міністрів України", «Про судову експертизу", «Про Національний банк України", «Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

11.10.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII від 03.10.2017, яким було внесено зміни до ч. 12 ст. 20 Закону України "Про статус народного депутата України", а абз. 3 ч. 6 ст. 20 вказаного закону було виключено. Згідно вказаних змін, пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Припис пункту 5 розділу III визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 5-р(II)/2020 від 18.06.2020.

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII внесені зміни до частини 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», згідно з якою пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».

Отже, узв?язку із набуттям чинності вищезазначених Законів, норми частини 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», що передбачали перерахунок пенсій особам, які мають право на пенсійне забезпечення народного депутата втратили чинність.

При цьому, слід зауважити, що Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VII не містить аналогічної норми, яка визначала б умови та порядок перерахунку пенсій у зв?язку з підвищенням заробітної плати народним депутатам України.

У пункті 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 Nє213, зазначено лише про призначення пенсій, тобто це стосується осіб, які звертаються вперше про призначення пенсії.

Отже, новий порядок призначення та виплати пенсії, встановлений вищевказаними законами, не поширюються на народних депутатів України, пенсія яким призначена до набрання чинності змін до законодавства. Крім того, такі зміни стосуються саме призначення пенсії, а не її перерахунку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберегти її людську гідність, що суперечитиме ст. 22 Основного Закону України.

Положеннями статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, нова редакція положень ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» суттєво звужує і обмежує зміст та обсяг прав пенсіонерів з числа народних депутатів, яким пенсія призначена до набрання чинності вказаних законів.

У своєму рішенні від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 у справі N 1-28/2008, Конституційний Суд України вказав, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація.

Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні N 6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій слідує, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, внесені зміни повинні стосуватись саме порядку призначення пенсії у разі реалізації особами права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 28 квітня 2009 року N 9-рп/2009, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, закріплених у законах України, наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань призводить до порушення принципів соціальної, правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п`ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, оскільки положення статті 22 Конституції України забороняють законодавцю погіршувати становище людини у суспільстві та закріплюють принцип недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то не можуть бути звужені не тільки конституційні, а й усі права та свободи, передбачені законами України (відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України ці права та свободи так само, як і їх гарантії, визначаються виключно законами України), та зміст і обсяг конституційних прав і свобод розкривається не тільки в Основному Законі України, а й в інших законах України.

Статтею 64 Конституції України передбачено принцип заборони свавільного обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з цим принципом наявні певні межі цих прав і свобод, які мають визначатися лише Конституцією України. Із системного аналізу статей 8, 64 Основного Закону України випливає, що якщо будь-який закон чи нормативно-правовий акт передбачає певні обмеження (або скасування) тих чи інших прав і свобод людини і громадянина, крім тих, що визначені Конституцією України, то ці обмеження не є правомірними, суперечать Конституції України, тому не повинні братися до уваги.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп).

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що при перерахунку пенсії позивача, як народного депутата, мають застосовуватися положення законодавства України, які діяли на момент призначення їй пенсії, а саме положення ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 р. у редакції, чинній станом на день призначення позивачу пенсії, які надають позивачу право на перерахунок пенсії у зв?язку зі збільшенням заробітної плати працюючого народного депутата голови комітету Голови Верховної Ради України діючого скликання.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі "Міллер проти Австрії", де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року, якщо особа зробила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch v. theUnitedKingdom", № 44277/98, п. 37).

У справах "Стек та інші проти Сполученого Королівства", "Пічкур проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності "суспільний інтерес"; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить "особистий та надмірний тягар" для особи.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі YvonnevanDuynv.Home Office зазначив, що "принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії". З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно дотримання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Слід зазначити, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач має право на перерахунок пенсії на підставі поданих документів, зокрема довідки щодо розміру посадового окладу за відповідною посадою, з якої позивач вийшов на пенсію, станом на час здійснення перерахунку. При цьому, згідно положень ч. 12 ст. 20 Закону, такий перерахунок має здійснюватися без обмеження граничного розміру пенсії.

Щодо дати, з якої позивач має право на перерахунок пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкова державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:

- у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа;

- у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

Позивач звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії 12.06.2024, яку було надіслано засобами поштового зв`язку.

Згідно матеріалів судової справи відповідач отримав заяву позивача 17.06.2024, а тому ГУ ПФУ в м. Києві повинен був здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2024.

З цієї ж дати позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити перерахунок їй пенсії, що відповідає вищевказаним положенням чинного законодавства.

Належним і ефективним способом захисту порушеного права, враховуючи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 КАС України, тобто, зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок пенсії позивача на підставі поданих документів.

Суд зазначає, що у позовній заяві позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення їй перерахунку та виплати пенсії, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача суд уважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити позивачу виплату недоплачених сум пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності свого рішення.

Відтак, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту у спосіб, який визначений адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Отже, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку з 01 липня 2024 року та виплати пенсії за віком відповідно до вимог ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на час призначення їй пенсії), виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України - Голови комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавок за інтенсивність праці та за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-909 від 26.04.2024, виданої Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, без обмеження граничного розміру пенсії та із збереженням проценту нарахування індексації пенсії.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсіїза віком ОСОБА_1 з 01 липня 2024 року відповідно до вимог ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» в редакції, яка діяла на час призначення їй пенсії, виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України голови комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавок за інтенсивність праці та за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-909 від 26.04.2024, виданої Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Витрати на судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Терлецька О.О.