Справа № 200/8259/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

17 грудня 2024 року Справа №200/8259/24

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Бабіч С.І., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; фактична адреса: АДРЕСА_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 16.11.2023 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 16.11.2023 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 29.10.2024 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.08.2019 року, виплаченої 29.10.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року у справі № 200/7393/23;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 29.10.2024 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.08.2019 року, виплаченої 29.10.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року у справі № 200/7393/23.

Заявлені позивачем вимоги стосуються нарахування і виплати йому компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, які були виплачені 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22, та за період з 01.03.2018 року по 01.08.2019 року, виплачених 29.10.2024 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року у справі № 200/7393/23.

При цьому позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогами, які стосуються нарахування і виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, які були виплачені 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22.

Згідно з частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у випадку подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Ухвалою суду від 02.12.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання до суду:

- обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом (із зазначенням причин пропуску строку та підстав, з яких позивач вважає ці причини пропуску строку поважними) щодо позовних вимог, які стосуються нарахування і виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22.

На виконання вимог вказаної ухвали суду позивачем подано клопотання, у якому він просить поновити строк звернення до суду з цим позовом.

В обґрунтування цього клопотання позивач вказує, що він, отримавши 29.10.2024 року індексацію грошового забезпечення, невідкладно 26.11.2024 року звернувся до суду з даним позовом, у тому числі щодо грошового забезпечення, виплаченого 16.11.2023 року.

Звертаючись до висновків, які були наведені у рішенні Конституційного Суду України від 15.09.2013 року № 9-рп/2013, а також постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 620/1892/19, позивач зазначає про те, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Посилаючись на правові висновки, що були наведені Верховним Судом у постановах від 11.12.2020 року у справі № 200/10820/19-а, від 09.06.2021 року у справі № 240/186/20, від 17.11.2021 року у справі № 460/4188/20, позивач вказує на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву і виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті, а тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання виплатити відповідну компенсацію.

При цьому позивач звертає увагу на зміну вказаної правової позиції Верховного Суду в питаннях щодо строку звернення до суду за виплатою компенсації втрати частини доходу, зазначаючи , що за постановою Верховного Суду від 02.04.2024 року у справі № 560/8194/20 до суду із адміністративним позовом можна та необхідно звертатися вже без відповіді на заяву позивача з проханням виплатити компенсацію втрати частини доходу.

Виходячи з наведеного вище, позивач вказує на те, що постановою Верховного Суду від 11.12.2020 року у справі № 200/10820/19-а (діяла на момент виплати позивачу першої частини індексації грошового забезпечення - на 16.11.2023 року) строки звернення до суду з позовом щодо виплати компенсації втрати частини доходу не були обмежені, тоді як за постановою Верховного Суду від 02.04.2024 року у справі № 560/8194/20 (діяла на момент виплати позивачу другої частини індексації грошового забезпечення - на 29.10.2024 року) строки звернення до суду з таким позовом вже були обмежені, проте, як зазначає позивач, дані обставини (тобто зміна правової позиції Верховного Суду) не могли бути передбачені ним "в силу відсутності телепатичних навичок".

З огляду на зміст норми статті 58 Конституції України щодо незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, у тому числі правової позиції Верховного Суду, позивач просить поновити строки звернення до суду і відкрити провадження у справі.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Строк може і має бути поновленим судом, але лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Водночас, за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує відповідне рішення і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України.

Інститут строків в адміністративному судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 зауважив, серед іншого, на тому, що обмеження строків звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" вказано, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Perez de Rada Cavanilles c. Espagne, № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (caso Osman contra Reino Unido, № 23452/94; Kreuz v. Poland, № 28249/95).

Таким чином, з огляду на викладене, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі й встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження цих строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Строки звернення до суду обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду або здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього має бути дотримано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки згідно з національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Поважними причинами визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами або труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій і підтверджені належними доказами.

Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними.

Суд погоджується з викладеними у клопотанні позивача доводами з приводу того, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

Аналогічні за змістом висновки були також викладені Верховним Судом у постанові від 08.05.2024 року у справі № 600/4133/22-а.

У цій постанові Верховний Суд зазначив, зокрема, про те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника, виходячи з чого є очевидним, що спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення стосується заробітної плати військовослужбовця.

Водночас, у даній постанові Верховний Суд звернув увагу на особливості обчислення процесуального строку звернення працівника до суду з позовом щодо стягнення належної такому працівникові при його звільненні заробітної плати.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21, військова служба є різновидом публічної служби.

Згідно з положеннями частини 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У постанові від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21 Верховний Суд зауважив на тому, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців). Зазначені правовідносини регулюються статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому, як було вказано Верховним Судом у постанові від 25.04.2023 року у справі № 380/15245/22, у справах, які пов`язані з недотриманням законодавства про оплату праці, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосується строків звернення до суду, мають перевагу в застосуванні перед положеннями частини 5 статті 122 КАС України.

Надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд вказав на рівнозначність цих понять.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, у незалежності від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній по 18.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діє з 19.07.2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, строк звернення до суду з позовом щодо виплати сум заробітної плати (грошового забезпечення) згідно зі статтею 233 КЗпП України по 18.07.2022 року жодним чином не обмежувався, а з 19.07.2022 року обмежений трьома місяцями.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зауважив на тому, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У інших своїх рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп і від 05.04.2001 року № 3-рп/2001 дійшов аналогічних висновки щодо того, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли та закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України зауважив, що частина 1 статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (рішення від 09.02.1999 року № 1-рп/99 та від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (рішення від 20.12.2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005).

Державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи та інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004 року, заява № 44912/98).

Зокрема, одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія положень статті 233 КЗпП України після внесення змін Законом України від 01.07.2022 року № 2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21 та у рішенні від 06.04.2023 року у зразковій справі № 260/3564/22.

Отже, на спірні правовідносини, які мали місце у період по 18.07.2022 року, обмеження строків звернення до суду з позовом, що встановлені статтею 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX, не розповсюджуються.

Разом із тим, на спірні правовідносини, які мали місце у період з 19.07.2022 року, розповсюджуються строки звернення до суду з позовом, які визначені статтею 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX.

Суд зауважує, що згідно з пунктом 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, які визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

При цьому суд наголошує, що ці строки було саме продовжено, а не перервано.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 було продовжено до 30.06.2023 року.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд зауважує, що положеннями статті 4 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Тобто основними умовами для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати грошових доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Аналогічну за змістом правову позицію було висловлено у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 року у справі № 134/87/16-а та від 05.03.2020 року у справі № 140/1547/19.

Відтак, з огляду на положення статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а також правові позиції, наведені у вказаних вище постановах Верховного Суду, строк звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів слід обчислювати з моменту фактичної виплати особі відповідної суми доходу.

Як установлено судом виплату на користь позивача індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22 здійснено відповідачем 16.11.2023 року, при цьому станом на дату виплати цієї індексації норма статті 233 КЗпП України діяла в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX (тобто у редакції, яка вже передбачала обмеження строку звернення до суду трьома місяцями).

Водночас, судом установлено, що цей позов був поданий до суду лише 26.11.2024 року (засобами підсистеми "Електронний суд" ЄСІТС), тобто із пропуском встановленого законом строку з дати виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22.

Враховуючи наведене, судом не приймаються до уваги вказані у клопотанні позивача стосовно поновлення строку звернення до суду з позовом доводи про зміну правової позиції Верховного Суду у справах щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Так само судом не приймаються до уваги наведені у цьому клопотанні доводи позивача із посиланням на положення статті 58 Конституції України, оскільки дана норма Конституції України стосується незворотності дії у часі саме законів та інших нормативно-правових актів проте не правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду.

Інші викладені у поданому клопотанні доводи позивача були спростовані ним самим, із посиланням на правову природу компенсації втрати частини доходів як такої виплати, що стосується заробітної плати працівника, та зобов`язання виплатити яку в судовому порядку має певні особливості обчислення процесуального строку звернення до суду.

З огляду на викладене, розглянувши клопотання позивача, суд не знаходить підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом у частині вимог, які стосуються нарахування і виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22.

Частиною 2 статті 123 КАС України встановлено, що у разі, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне позовну заяву в частині вимог про визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 16.11.2023 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22, - протиправною, а також щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 16.11.2023 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22, - повернути позивачу без розгляду.

Згідно з частиною 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 243, 248, 256 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Визнати неповажними викладені у клопотанні позивача причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом у частині вимог, які стосуються нарахування і виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 16.11.2023 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі №200/3953/22, - протиправною, та про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 16.11.2023 року в зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.08.2019 року, виплаченої 16.11.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року у справі № 200/3953/22, - повернути позивачу без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви у частині позовних вимог не позбавляє позивача права повторного звернення з цим позовом у відповідній частині вимог до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала складена і підписана 17 грудня 2024 року в порядку письмового провадження.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч