Справа № 120/11752/24
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11752/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян М.Б.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

18 грудня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Шидловського В.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Сташка П.М.,

представника відповідача: Довбенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

в 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області від 01.08.2024 №118 о/с про звільнення ОСОБА_1 з служби в поліції та поновлення на роботі.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача та позивач доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 01.12.2022 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області на посаді поліцейського офіцера громади сектору взаємодії з громадами відділення № 2 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.

19.07.2024 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшов рапорт ОСОБА_1 , в якому він просить звільнити його зі служби в поліції згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням у зв`язку із небажанням проходити службу в Національній поліції України, зазначивши, що наполягає на звільненні з 02.08.2024.

01.08.2024 наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області № 118 о/с капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 2 серпня 2024 року. Підставою видачі наказу став рапорт ОСОБА_1 від 19.07.2024.

Проте позивач не погоджується з вказаним наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, вважає його протиправним, адже вказує, що рапорт писав під тиском. З цих підстав позивач звертається з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено фактів здійснення на нього тиску з метою змушення його до звільнення. При цьому показання, на які він посилається та свідчення його дружини, не знайшли свого відображення у жодному доказі та у матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про національну поліцію" (Закон №580).

Частиною 1 статті 1 Закону №580-VIІI передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Положеннями частини 1 статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону №580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частинами 1-2 статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частинами 3-4 ст. 59 Закону № 580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

За змістом пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Приписами частин 2-3 статті 77 Закону №580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Більш детального урегулювання питання звільнення за власним бажанням Закон України "Про Національну поліцію" не визначено.

Отже, з аналізу положень Закону України «Про Національну поліцію» видно, що вказаним нормативно-правовим актом не урегульовано процедуру та порядок звільнення особи за власним бажанням, зокрема, строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення.

Відсутнє правове врегулювання вказаного питання і в затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877 Положенні про Національну поліцію.

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що Національна поліція України є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ.

Таким чином, нормативно-правові акти, які прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про неї, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114).

Отже, спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення є Положення № 114.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 22.10.2019 у справі № 804/4997/17.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.09.2020 по справі № 826/16621/17 та від 24.01.2019 по справі № 817/981/17, "приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням".

Вказане виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України, зокрема статті 38, з підстав поширення дії останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16.

Відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Таким чином, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до зазначеної правової норми можливо при наявності двох обов`язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, про що працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Суд зазначає, що тримісячний строк, встановлений пунктом 68 Положення №114, стосується періоду з дня подання рапорту про звільнення зі служби до постановлення наказу про звільнення і є обов`язковим для усіх учасників процедури звільнення, оскільки жодних винятків застосування такого строку не передбачено.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою, в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 20.05.2020 у справі №804/868/16.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служби в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

У постанові від 26.10.2016 у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення, а не дати подання рапорту про звільнення, є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 №821/761/17.

У наданому до суду рапорті ОСОБА_1 від 19.07.2024 встановлено, що останній просив звільнити його зі служби в Головному управлінні Національної поліції України у Вінницькій області, згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням у зв`язку із небажанням проходити службу в Національній поліції України, зазначивши, що наполягає на звільненні з 02.08.2024.

Такий рапорт був написаний власноручно ОСОБА_1 , що не спростовується жодною із сторін.

01.08.2024 наказом ГУНП у Вінницькій області № 118 о/с капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 2 серпня 2024 року. При цьому підставою для видачі наказу став рапорт ОСОБА_1 від 19.07.2024.

02.08.2024 ОСОБА_1 отримав трудову книжку, про що написав розписку, в якій додатково зазначив, що претензій до працівників УКЗ ГУНП у Вінницькій області не має.

Отже, винесення Головним управлінням Національної поліції України у Вінницькій області наказу про звільнення із служби з поліції №118 о/с від 01.08.2024, свідчить про те, що між ОСОБА_1 та Головним управлінням Національної поліції України у Вінницькій області було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється, що відповідає пункту 68 Положення №114 та позиції, викладеній у зазначених вище постановах Верховного Суду.

Щодо надсилання рапорту про відкликання рапорту про звільнення, суд зазначає, що такий рапорт про відкликання ОСОБА_1 надіслав до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області лише 05.08.2024, тобто коли рапорт про звільнення вже був реалізований, а позивач був звільнений зі служби в поліції.

За переконанням суду, враховуючи чітко визначене волевиявлення позивача про звільнення його з займаної посади саме з 02.08.2024, у відповідача був відсутній безумовний обов`язок щодо скасування наказу від 01.08.2024 №118 о/с та поновлення позивача на посаді.

Що ж до тверджень позивача, про те, що рапорт про звільнення його зі служби в органах поліції було написано під впливом примусу, «під диктовку» та «заднім числом» з метою непроведення Головним управлінням службового розслідування за фактом отримання ним травми під час виконання службових обов`язків, то суд зазначає, що вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та не підтверджуються будь-якими доказами.

Так, ОСОБА_1 у тексті позову зазначив, що 02 серпня 2024 року під час виконання службових обов`язків отримав важку травму - перелом та вивих правого плеча.

Слід зазначити, що позивач не інформував Головне управління Національної поліції у Вінницькій області про травмування, не звертався з рапортами про призначення розслідування нещасного випадку, крім того, як і не надав доказів на підтвердження виконання ним службових обов`язків 02.08.2024 у поза робочий час.

Також, наданими ним поясненнями у судовому засіданні спростовуються вказані обставини, адже як зазначив сам позивач, 02 серпня 2024 року близько 10 годин вечора вийшов від товариша, був одягнений у цивільний одяг та поїхав додому. Травму отримав у дорозі, коли інший автомобіль, який його переслідував, засвітив його та він врізався в камінь. Як також повідомив позивач, травма погіршилася, коли працівники патрульної поліції, які його переслідували, застосували до нього фізичну силу, скрутили та одягли у кайданки.

При цьому, відповідно до медичного висновку № 5 CST-56ТС-А58К-СК5К від 05.08.2024 про тимчасову непрацездатність щодо захворювання або травми загального характеру, у графі «Чи пов`язаний випадок непрацездатності з професійною діяльністю пацієнта» вказано, ні.

Відповідно до виписки № 262 від 30.08.2024, зазначено, що ОСОБА_1 отримав травму у побуті, як зазначив у судовому засіданні в суді першої інстанції позивач, при складанні виписки від 30.08.2024 працівників поліції з ним не було, тиску щодо складання виписки від 30.08.2024 ні на кого здійснено не було.

Отже, під час розгляду справи судом було встановлено, що пригода, на яку посилається позивач, сталася в поза робочий час, та не пов`язана з виконанням ним обов`язків служби.

Верховний Суд у постановах від 17.02.2020 у справі №495/9926/18 та від 11.12.2019 у справі №483/1070/17 зазначив, що у такій категорії справ суди особливу увагу приділяють дослідженню поведінки позивача після написання ним заяви (рапорту) про звільнення, адже якщо на працівника справді чинився тиск з метою його звільнення, то в останнього є можливість відкликання такої заяви, в тому числі засобами поштового, телеграфного чи електронного зв`язку, або звернення із заявою чи скаргою до органів поліції, Державної служби України з питань праці тощо. Саме такі дії позивача можуть свідчити про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення.

Проте таких доказів матеріали справи не містять та про такі позивач та його представник під час розгляду справи не зазначав.

Отже, жодних допустимих та належних доказів на підтвердження вчинення будь-якого примусу з боку відповідача з приводу подання рапорту про звільнення позивач не надав.

Відтак, позивачем не доведено фактів здійснення на нього тиску з метою змушення його до звільнення. При цьому показання, на які він посилається та свідчення його дружини, не знайшли свого відображення у жодному доказі та у матеріалах справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний наказ відповідача прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, у зв`язку з чим, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Беручи до уваги те, що позовні вимоги в частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення є похідними від позовних вимог про визнання спірного наказу протиправним, у їх задоволенні також слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 грудня 2024 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Шидловський В.Б.