Справа № 160/28593/24
Суддя: Ремез Катерина Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної судової адміністрації України третя особа Головне управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
28.10.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної судової адміністрації України, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 без урахування регіонального коефіцієнту 1,1;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що указом Президента України від 20.02.2010 № 200/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, зараховано до штату Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з 05.03.2010, що підтверджується наказом від 05.03.2010 № 18-к.
Указом Президента України «Про призначення судді» від 28.09.2017 № 295/2017 ОСОБА_1 , призначено безстроково на посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, що підтверджується також наказом від 29.09.2017 № 29-К.
Рішенням Верховного Суду № 272/0/149/22 від 05.07.2022 ОСОБА_1 відряджено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області для здійснення правосуддя з 05.07.2022, та п. 3 цього ж рішення доручено Державній судовій адміністрації України здійснити перерозподіл видатків між судами.

Наказом голови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 172-К від 11.07.2022 позивача тимчасово переведено в порядку відрядження, наказом № 78-К від 31.03.2023 внесено зміни до наказу № 172-К від 11.07.2022, яким позивача зараховано до штату Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Наказом № 200-К від 27.06.2024 внесено зміни в наказ № 78-К від 31.03.2023, яким визначено базовий розмір посадового окладу судді з додатковим застосуванням до базового розміру посадового окладу регіонального коефіцієнту суду з якого позивача було відряджено в розмірі 1,1.

Разом з цим, листами від 25.07.2024 № 3703/24 та від 12.06.2024 № 3262/24 ТУ ДСА в Дніпропетровській області повідомлено про неможливість виконання наказу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 200-К від 27.06.2024 щодо застосування регіонального коефіцієнта до базового посадового окладу судді.

Згідно розрахункової відомості за серпень 2024 року (та всіх розрахункових відомостей за період здійснення позивачем правосуддя у Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області), вбачається, що ТУ ДСА в Дніпропетровській області обраховано розмір суддівської винагороди позивача з окладу 63060 грн, тобто без застосуванням до базового розміру посадового окладу регіонального коефіцієнту суду, з якого позивача було відряджено (Бердянського міськрайонного суду Запорізької області) 1,1.

Підставою для відмови у виплаті регіонального коефіцієнту слугувало те, що суд, до якого було відряджено позивача, тобто Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області знаходиться в населеному пункті з кількістю населення, яка не дає підстав для застосування регіонального коефіцієнту.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду із цим позовом.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу № 160/28593/24 до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.11.2024 о 09:30.

Судом при відкритті провадження у справі було задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду щодо позовних вимог за період з 11.07.2022 по 25.07.2024, викладені позивачем підстави пропуску строк звернення із позовом суд визнав поважними.

Суд зазначає, що згідно із положеннями ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.09.2024 у справі №420/27642/23.

Під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, що були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строку на оскарження судового рішення, такі підстави.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, суд виходить з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, що слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 440/18602/23.

Суд визнає загальновідомими обставини регулярних обстріли на території Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а також наслідки таких обстрілів у вигляді припинення енергопостачання, ускладнення транспортного сполучення, вимушеної зміни життєвого окладу мешканців територіальної громади, також суд визнає об`єктивний характер таких обставин та відсутність у особи, яка має статус судді, уникнути негативного впливу відповідних обставин з огляду на специфіку займаної посади та професійних обов`язків.

Також суд враховує, що позивача відряджено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області внаслідок тимчасової окупації території України, де позивач проживала та здійснювала правосуддя.

Здійснення правосуддя у вимушеному відрядженні, що мало місце за обставин, не залежних від волі позивача, має вплив на перебіг строку звернення до суду, оскільки зумовлює виникнення обставин, які ускладнюють таке звернення.

Співставляючи інтенсивність вказаних обставин, які негативно впливали на можливість особи своєчасно звернутися до суду та істотно ускладнювали таке звернення, з тривалістю допущеного пропуску строку звернення до суду, суд констатує пропорційність таких обставин допущеному простроченню, в зв`язку з чим суд визнає такі обставини поважними причинами пропуску строку звернення до суду в юридичній ситуації позивача. Також суд зважає на природу спірних правовідносин, оскільки йдеться про право на належну оплату праці, що є одним з основних соціальних прав особи, а також на значущість предмета спору для дотримання гарантій незалежності судової влади, однією з яких є дотримання належного рівня оплати праці.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» (рішення від 4 грудня 110163 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).

ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

Одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

В абзаці 7 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12.04.2012 № 9-рп/2012 вказано, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційними скаргами особи, товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еко-вугілля України» щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини першої статті 79 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24.06.2020 № 6-р(ІІ)/2020 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що гарантування приписом частини другої статті 55 Конституції України кожному права на доступ до суду з метою оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень є вимогою принципу верховенства права. Такий доступ не означає автоматичної незаконності цих рішень, дій або бездіяльності, а спрямований на перевірку у судовому порядку їх законності та правомірності, що не лише забезпечує ефективний захист прав, свобод кожної особи, якої стосується неправомірна діяльність суб`єктів владних повноважень, а й сприяє підтримці законності та правопорядку в цілому шляхом виявлення та усунення нелегітимних проявів у такій діяльності.

Згідно з ч. 3 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду.

12.11.2024 відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області надіслав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову.

Відзив мотивовано тим, що з 11.07.2022 позивач здійснює правосуддя у Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області, який розташований у населеному пункті з кількістю населення, яка не дає підстав для застосування регіонального коефіцієнту, тобто до базового розміру посадового окладу суддів вказаного суду регіональні коефіцієнти не застосовуються.

Відповідач зазначив, що звертався до ДСА України для надання роз`яснення щодо застосування до базового посадового окладу судді регіонального коефіцієнту та механізму і нюансів виконання пункту 7 рішення Ради суддів України № 24 від 05.08.2022. Листами ДСА України №10-4666/22 від 17.06.2022, №11-8020/22 від 09.09.2022, №11- 20098/24 від 14.10.2024 наголошено, що суддівська винагорода суддям (у тому числі відрядженим суддям) здійснюється відповідно вимог, установлених Законом.

Отже, приписами частини першою та другою статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду. З урахування вищенаведеного, на думку відповідача, суддівська винагорода позивачу на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 виплачувалась у розмірах визначених Законом, та без будь яких порушень.

Державна судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області не подавали до суду відзив на позов та пояснення щодо позову та відзив. Про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

У підготовчі засідання, призначені на 18.11.2024 та 28.11.2024, сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачем та відповідачем заявлені клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Судом закрито підготовче провадження у справі та ухвалено перейти до розгляду справи по суті в письмовому провадженні.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Указом Президента України від 20.02.2010 № 200/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, зараховано до штату Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з 05.03.2010, що підтверджується наказом від 05.03.2010 № 18-к.

Указом Президента України «Про призначення судді» від 28.09.2017 № 295/2017 ОСОБА_1 , призначено безстроково на посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, що підтверджується також наказом від 29.09.2017 № 29-К.

Рішенням Верховного Суду № 272/0/149/22 від 05.07.2022 ОСОБА_1 відряджено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області для здійснення правосуддя з 05.07.2022, та п. 3 цього ж рішення доручено Державній судовій адміністрації України здійснити перерозподіл видатків між судами.

Наказом голови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 172-К від 11.07.2022 позивача тимчасово переведено в порядку відрядження.

Наказом № 78-К від 31.03.2023 внесено зміни до наказу № 172-К від 11.07.2022, яким позивача зараховано до штату Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Наказом № 200-К від 27.06.2024 внесено зміни в наказ № 78-К від 31.03.2023, яким визначено базовий розмір посадового окладу судді з додатковим застосуванням до базового розміру посадового окладу регіонального коефіцієнту суду, з якого позивач була відряджена в розмірі 1,1.

Листами від 25.07.2024 № 3703/24 та від 12.06.2024 № 3262/24 ТУ ДСА в Дніпропетровській області повідомлено про неможливість виконання наказу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 200-К від 27.06.2024 щодо застосування регіонального коефіцієнта до базового посадового окладу судді.

Згідно розрахункової відомості за серпень 2024 року, вбачається, що ТУ ДСА в Дніпропетровській області обраховано розмір суддівської винагороди позивача з окладу 63060 грн, тобто без застосуванням до базового розміру посадового окладу регіонального коефіцієнту суду, з якого позивача було відряджено (Бердянського міськрайонного суду Запорізької області) 1,1.

Підставою для відмови у виплаті регіонального коефіцієнту слугувало те, що суд, до якого було відряджено позивача, тобто Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області знаходиться в населеному пункті з кількістю населення, яка не дає підстав для застосування регіонального коефіцієнту.

Враховуючи викладені обставини, позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зауважує, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом - Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі по тексту Закон № 1402-VIII), гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30.09.2016 набрали чинності зміни, унесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (далі по тексту - Закон № 1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п.1 частини 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональний коефіцієнт 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Згідно з ч.5 ст.55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Відповідно до п.2 Розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 54/0/15-17 розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено.

Отже, відрядженому судді здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі, передбаченому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась судді в суді, з якого його було відряджено.

Отже, відрядженому судді здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі, передбаченому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась судді в суді, з якого його було відряджено.

На підставі Рішення Верховного Суду № 272/0/149/22 від 05.07.2022 ОСОБА_1 відряджено до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області для здійснення правосуддя 05.07.2022.

Після переведення позивача до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області виплачувалась суддівська винагорода без урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1, що підтверджується відзивом відповідача.

Отже, право позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі було порушено.

З огляду на зазначене, дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 без урахування регіонального коефіцієнту 1,1 є протиправними, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивача на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1 та зобов`язання Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивача на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 148 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів.

Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

В силу частини першої та другої статті 22 Бюджетного кодексу України, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів.

Пунктами 2 та 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 №141/0/15-19, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів (пункт 2 Положення).

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першою, другою та п`ятою статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного Кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Тобто, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на відповідній рік.

Відтак, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана з бездіяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів.

Враховуючи відсутність відзиву на позов від ДСУ України (відповідач-2), останнім зворотного не надано.

Із врахуванням статусу ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу, у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд у постанові від 24.09.2020 (справа №280/788/19) дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі щодо розміру суддівської винагороди, яким зобов`язано ДСА України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагороди.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням цього, а також предмету позову та встановлених у цій справі обставин, суд вважає, що для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав позивача слід визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди з 11.07.2022 з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1.

Як наслідок, похідні від них вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за період з 11.07.2022 з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,1.

Правомірність обрання такого способу захисту підтверджено Верховним Судом у постанові від 15.08.2023 у справі №120/19262/21-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом надана оцінка всім аргументам позивача та відповідача, що наведені ними у позові та відзиві на позов.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI за подання позову до адміністративного суду, докази понесення ним інших судових витрат у матеріалах справи відсутні, тому з урахуванням вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись ст. 139, 241-246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (пр. Дмитра Яворницького, 21а, м. Дніпро, 49000, ), Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ), третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (вул. 93 ї Холодноярської Бригади, буд. 1, м. Дніпро, 49000, ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 без урахування регіонального коефіцієнту 1,1.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 на період відрядження до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з 11.07.2022 суддівської винагороди із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез