Справа № 260/10550/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/10550/23 пров. № А/857/25185/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року про відмову у встановленні судового контролю у справі №260/10550/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Скраль Т.В.,

дата постановлення ухвали 23.09.2024,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

17.01.2024 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 , в особі представника Рішко Сергія Івановича до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 29 вересня 2023 року №34. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 липня 2000 року по 19 лютого 2002 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 22 вересня 2023 року із врахуванням висновків суду. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 1073,60 грн сплаченого судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

13.09.2024 представником позивача Рішком С.І. до суду подано заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі 260/10550/23, за яким просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФ України в Дніпропетровській області) протягом одного місяця з дати прийняття ухвали подати звіт про виконання рішення від 17.01.2024. За наслідками розгляду звіту вирішити питання про накладення на керівника ГУ ПФ України в Дніпропетровській області штрафу в розмірі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою суду від 23.09.2024 у задоволенні клопотання представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника Рішко Сергія Івановича до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, таку оскаржив представник позивача, подавши на неї апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 про відмову у задоволенні клопотання у справі №260/10550/23 та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити клопотання адвоката Рішка Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Зазначає, що ГУ ПФ України в Дніпропетровській області з 16.02.2024 і по теперішній час належним чином не виконало рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 у цій справі.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначав про те, що приймаючи оскаржуване рішення №34 від 29.09.2023 ГУ ПФ України в Дніпропетровській області безпідставно не врахувало до його стажу, не лише період роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002, а й у повному обсязі період роботи з 01.01.1992 по 31.12.1993, з 01.01.1995 по 31.12.1997 у колгоспі «Перемога» с. Новоселиця Міжгірського району Закарпатської області, який 25.02.1993 було реорганізовано та перейменовано у КСГП «Перемога», а 29.02.2000 реформовано у СВК «Перемога», членом яких був позивач.

В ухвалі від 23.09.2024 зазначено, що відповідно до офіційного листа ГУ ПФ України в Дніпропетровській області від 11.07.2024 на виконання рішення суду від 17.01.2024 в справі №260/10550/23 відповідачем зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002, повторно розглянуто заяву від 22.09.2023 та 26.04.2024 прийнято рішення №34 про відмову в призначенні пенсії за віком.

На підставі такого суд першої інстанції дійшов висновку про те, що судове рішення від 17.012024 ГУ ПФ України в Дніпропетровській області виконано.

Однак, в ухвалі від 23.09.2024 суд не надав жодної оцінки тому факту, що резолютивна частина рішення від 17.01.2024 в справі №260/10550/23 містить вказівку до ГУ ПФ України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 22.09.2023 із врахуванням висновків суду.

Так, у мотивувальній частині судового рішення, суд, з посиланням на письмові докази, що містяться у матеріалах справи, зокрема, на рішення ГУ ПФУ в Закарпатської області від 16.11.2018 №38 (а.с. 48), констатував, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 15 років 00 місяців 02 дні.

Натомість згідно з рішенням від 26.04.2024 №34 страховий стаж ОСОБА_1 складає 14 років 4 місяці 28 днів.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що у рішенні ГУ ПФ України в Дніпропетровській області від 26.04.2024 №34 не міститься жодної інформації, яка б давала можливість встановити, чому обрахований страховий стаж ОСОБА_1 складає менше, ніж зазначено у рішенні ГУ ПФ України в Закарпатської області від 16.11.2018 №38.

Без такої інформації суд належним чином не міг перевірити чи було рішення ГУ ПФ України в Дніпропетровській області від 26.04.2024 №34 прийнято саме з урахування висновків суду, зазначених у мотивувальній частині від 17.01.2024 в справі 260/10550/23, чи ні.

Однак у будь-якому випадку, у рішенні від 17.01.2024 в справі 260/10550/23 суд дійшов висновку про те, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 15 років 00 місяців 02 дні, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV було достатнім для призначення йому пенсії за віком після досягнення віку 65 років, а тому при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 22.09.2023 для належного виконання рішення суду ГУ ПФ України в Дніпропетровській області не могло встановлювати розмір страхового стажу позивача менше встановленого судом розміру і, відповідно, у ГУ ПФ України в Дніпропетровській області не було законних підстав відмовляти ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

З позиції сторони апелянта, на даний час відмова суду у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю фактично нівелює річні зусилля ОСОБА_1 щодо захисту його законного права на отримання пенсії за віком з 25.09.2023, яке чітко було визначено у рішенні ГУ ПФ України в Закарпатській області від 16.11.2018 №38 і підтверджено судом першої інстанції у рішенні від 17.01.2024.

Своєю чергою, ухвалою від 23.09.2024 суд пропонує ОСОБА_1 оскаржувати у новому процесі рішення ГУ ПФ України в Дніпропетровській області від 26.04.2024 №34.

Така непослідовність з боку суду першої інстанції суперечить приписам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно яких виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист.

Натомість для ОСОБА_1 саме встановлення судового контролю за виконанням судового рішення від 17.01.2024 у справі №260/10550/23 є наданий час єдиним способом домогтися належного виконання цього рішення та відповідно реального захисту свого порушеного права.

Відповідачі правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

У даній справі характер спірних правовідносин не вимагає проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, а тому з урахуванням вимог ст.ст. 12, 312 КАС України справу належить розглядати у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу від 23.09.2024 суд першої інстанції виходив з того, що за оскаржуваним рішенням ГУ ПФ України в Дніпропетровській області №34 від 29.09.2023 спірним періодом був період з 01.07.2000 по 19.02.2002, де судом було констатовано, що відповідач 2 приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 29.09.2023 №34 діяв всупереч законодавству.

Однак, предметом судової перевірки був тільки період, що зазначений в оскаржуваному рішенні від 29.09.2023.

Відповідно до офіційного листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 11.07.2024 на виконання рішення суду від 17.01.2024 в справі №260/10550/23 відповідачем 2 (ГУ ПФ України в Дніпропетровській області) зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2000 по 19.02.2002, повторно розглянуто заяву від 22.09.2023 та 26.04.2024 прийнято рішення №34 про відмову в призначенні пенсії за віком.

У рішенні суду від 17.01.2024 судом відмічено, що зарахування інших періодів до страхового стажу, то такі доводи виходять за межі предмету спору до пенсійного органу у даній справі, оскільки у прохальній частині позовної заяви відсутні вимоги щодо зарахування інших періодів до страхового стажу.

Отже, судове рішення від 17.01.2024 відповідачем ГУ ПФ України в Дніпропетровській області - виконано, з прийняттям рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, підстави відмови за яким можуть бути предметом окремого судового оскарження.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, враховуючи, що рішення суду у даній справі звернуто до виконання в примусовому порядку на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження», та на час розгляду клопотання представника позивача від 13.09.2024 про встановлення судового контролю судове рішення виконано, то в задоволенні клопотання представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду необхідно відмовити.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується таким.

Так, відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Статтею 129-1 Конституції України установлено, що Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009 №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин 1, 2 статті 55, частин 1, 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.09.2019 №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Статтею 382 КАС України передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови, а саме - невиконання рішення суду.

Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.

Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Так, рішенням суду від 17.01.2024 у справі №260/10550/23, яке набрало законної сили, адміністративного суду позов ОСОБА_1 , в особі представника Рішко Сергія Івановича до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 29 вересня 2023 року №34. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 липня 2000 року по 19 лютого 2002 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 22 вересня 2023 року із врахуванням висновків суду. Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) судові витрати у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.) сплаченого судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Як вірно вказав суд першої інстанції, за оскаржуваним рішенням ГУ ПФ України в Дніпропетровській області №34 від 29.09.2023 спірним періодом був період з 01.07.2000 по 19.02.2002, де судом було констатовано, що відповідач 2 приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 29.09.2023 №34 діяв всупереч законодавству. Однак, предметом судової перевірки був тільки період, що зазначений в оскаржуваному рішенні від 29.09.2023.

Дійсно, у мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що у рішенні №34 зазначено, що страховий стаж особи з урахуванням права особи становить 12 років 10 місяців 15 днів, однак відповідно до тішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 16.11.2018 №38 по наданих документах, зокрема, трудової книжки, архівних довідок, довідки про проходження строкової військової служби страховий стаж становить 15 років 00 місяців 02 дні.

Однак, апеляційний суд зауважує, що наявність саме такого стажу не досліджувалася судом першої інстанції при прийнятті спірного рішення, а судом першої інстанції тільки стверджено про відмінні дані у рішеннях відповідача.

Також вірно встановлено судом першої інстанції, що у рішенні суду від 17.01.2024 судом зазначено, що зарахування інших періодів до страхового стажу, то такі доводи виходять за межі предмету спору до пенсійного органу у даній справі, оскільки у прохальній частині позовної заяви відсутні вимоги щодо зарахування інших періодів до страхового стажу.

При цьому, особливу увагу слід звернути увагу на те, що апеляційний суд в межах розгляду цієї апеляційної скарги не може надавати оцінки позиції сторони позивача, його доводам у позовній заяві чи будь-якій-іншій, чи самому судовому рішенню від 17.01.2024 у цій справі, оскільки таке набрало законної сили, оскільки не оскаржене жодною із сторін.

За таких обставин, апеляційний суд не може констатувати, що ГУ ПФ України в Дніпропетровській області, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії №34 від 26.04.2024, зарахувавши період з 01.07.2000 по 19.02.2002 до страхового стажу не виконало рішення суду від 17.01.2024 у цій справі.

Оцінивши доводи апеляційної скарги у сукупності з письмовими доказами долученими до матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи сторони апелянта зводяться до незгоди із прийнятим на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 у цій справі рішенням ГУ ПФ України в Дніпропетровській області №34 від 26.04.2024, підстави відмови за яким, як правильно вказав суд першої інстанції, можуть бути предметом окремого судового оскарження.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що в задоволенні клопотання представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду необхідно відмовити.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain)» №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 382 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Рішком Сергієм Івановичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі №260/10550/23 про відмову у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк