Справа № 420/27081/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №0270 від 27.04.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та №8292 від 27.04.2023 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 20.08.2021р. громадянину Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 20.08.2021р., громадянину Федеративної Республіки Нігерія - Емегхара ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що саме на момент заповнення заяви про надання дозволу на імміграцію в Україні ОСОБА_1 , не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, станом на 2021 рік, при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну, відповідач як уповноважений державний орган, перевіривши надані позивачем документи та не встановивши будь-яких порушень законодавства, діяв в межах повноважень та чинних правових норм. Крім того, матеріали особової справи Позивача не містять будь-яких доказів того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини,' які б тягли за собою визнання його таким, що не має дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої статтею 12 Закону № 2491-III. З наведеного випливає, що посвідка на постійне проживання позивача була отримана у передбаченому законом порядку.

Відповідач ГУ ДМС України в Одеській області з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими, з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву (вхід. № 42201/24 від 12.09.2024 р.) зазначаючи, зокрема, що ГУ ДМС в Одеській області всебічно проаналізовано матеріали особової справи і прийняті рішення від 27.04.2023 №0270 про скасування громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 27.04.2023 № 8292 про скасування посвідки на пост ійне проживання в Україні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/27081/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, позивач - громадянин Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув на територію України з метою навчання у Білоцерківському національному аграрному університеті.

02.06.2021 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Заява була мотивована тим, що він перебуває у шлюбі з іммігранткою, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 02.06.2021 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Дружиною громадянина Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 , являлася громадянка Республіки Молдова ОСОБА_3 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , що видана 25.12.2015 р., орган видачі 5101.

Законність свого перебування, на момент звернення, заявник підтвердив посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , строком дії до 30.11.2021 р., виданою 06.01.2021 р., орган, що видав 8011.

Для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка Позивачем подавалися документи, згідно пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень від 26 грудня 2002 р. № 1983 ( надалі - Порядок № 1983).

Зокрема надавався документ про місце проживання в Україні ОСОБА_4 , а саме довідка Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання особи за адресою: АДРЕСА_1 .

Після проведення, відповідно до Порядку № 1983, визначених імміграційним законодавством перевірок, 13.08.2021 року ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення № 7023 про надання дозволу на імміграцію громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

20.08.2021р. позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 19.08.2031р., орган видачі 5103.

В подальшому було відмовлено у перетині державного кордону України та повідомлено, що посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 19.08.2031р., орган видачі 5103, скасована.

З метою з`ясування причин скасування посвідки на постійне проживання в Україні представником позивача- адвокатом Корнілковою Л. В. 01.02.2024 року направлено заяву про до ГУ ДМС в Одеській області про ознайомлення з матеріалами особової справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання громадянина Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 .

28.02.2024 року адвокат Корнілкова Л. В., ознайомилася з матеріалами справи. У матеріалах особової справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 зокрема, значиться Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 від 27.04.2023.

У висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну Позивачу зазначено, зокрема, що в результаті перевірки з`ясувалося, що гр. Нігерії ОСОБА_1 , при звернені до ГУ ДМС в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україну надано свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області №0270 від 27.04.2023 р. на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III скасовано дозвіл на імміграцію громадянину Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області №8292 від 27.04.2023 -р., на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення.посвідки на постійне проживання від 25.04.2018 року №321, скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 19.08.2031р., видану громадянину Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

Підставою для скасування дозволу на імміграцію Позивачу став висновок ГУ ДМС України в Одеській області від 27.04.2023 про те, що громадянин Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію")

Такий висновок відповідачем зроблено на підставі службової записки від 18.10.2021- року № 5100.5.7/32517-21 відділу міграційного контролю Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якій зазначено, що 12.10.2021 року співробітниками відділу був здійснений виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , двері помешкання за вказаною адресою відкрив гр. України ОСОБА_5 , який в усній формі повідомив, що саме він орендує квартиру за цією адресою відповідно договору найму житлового приміщення № 2 з червня 2021 року та що інформацією про проживання іноземців за вказаною адресою він не володіє. До службової записки додано копію договору найму житлового приміщення № 2, акт приймання - передачі, та копія паспорта ОСОБА_5 . Проте, договір № 2 найму житлового приміщення викликає сумніви, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що орендодавець є власником квартири або уповноваженою особою укладати відповідні договори відносно квартири за адресою: АДРЕСА_2 х. При цьому, з наявного в матеріалах особової справи договору встановлено, що останній не містить дати його складання, в договорі відсутні відомості хто є орендарем квартири, а також відсутня підпис орендаря. Також, акт прийому-передачі нерухомого майна в оренду відповідно договору оренди не містить дати його складання та відомостей про особу ОСОБА_5 .

Вважаючи такі рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Так, на думку суду, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI, іноземцем вважається особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

У силу ч.15 ст.4 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі ст.2 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим і іншими законами України, а також міжнародними договорами України. При цьому, іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального та майнового стану, їх расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду та характеру занять, інших обставин.

Іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території (ст.3 Закону №3773-VI).

Так, умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-ІІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

У розумінні положень ч.1 ст.1 Закону №2491-ІІІ, імміграцією вважається прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозволом на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти та робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; особи, які раніше перебували в громадянстві України; батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; особи, які безперервно проживали на території України протягом 3 років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років (ч.2 ст.4 Закону №2491-III).

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або ж перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України (ч.3 ст.4 Закону №2491-III).

Пунктом 2 ч.1 ст.9 Закону №2491-III визначено, що заява про надання дозволу на імміграцію подається, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію, відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2491-III, заявник подає особисто до відповідного органу державної влади.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання, що передбачено ч.11 вказаної вище статті.

У той же час, ч.1 ст.10 Закону №2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких не надається дозвіл на імміграцію: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не було закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або ж інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру ж провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади і підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію регламентовано «Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002р. №1983).

Відповідно до пп.3 п.2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст.10 Закону №2491-ІІІ (п.9 Порядку №1983).

За приписами п.10 Порядку №1983, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку, у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону №2491-ІІІ, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Як передбачено у п.12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС або ж територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з п.14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у п.п.12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону №2491-ІІІ, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абз.2 п.14 цього Порядку органів інформацію та надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п.15 Порядку №1983).

Відповідно до п.16 Порядку №1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абз.2 п.14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, зі змісту наведених положень Порядку №1983 вбачається, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання відносно наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених у ст.10 Закону №2491-ІІІ, а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

При цьому, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, детального аналізу отриманої інформації та матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію або ж про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію, у свою чергу, є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання Порядку №1983 документи, які були подані позивачем для отримання ним дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом відповідача, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, а відповідач прийняв рішення про надання дозволу на імміграцію від 13.08.2021 року № 7023.

Судом встановлено, що під час подання заяви про оформлення дозволу на імміграцію позивачем подано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 02.06.2021 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), з громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_3 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , що видана 25.12.2015 р., та, зокрема, довідку про реєстрацію місця проживання особи, відповідно якої, за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 05.10.2021 по день надання цієї довідки. У свою чергу, висновок про оформлення дозволу на імміграцію стосовно позивача прийнято 13.08.2021р., а вже 20.08.2021р. позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні, тобто відповідач під час прийняття рішення щодо позивача мав всі необхідні документи, здійснив їхню перевірку, зокрема, документи (інформацію) щодо місця його проживання на території України та прийняв відповідне рішення надати дозвіл.

Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті відповідного рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та подальшим оформленням йому посвідки на постійне проживання в Україні, беззаперечно проводив необхідну перевірку поданих позивачем документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Водночас, у ст.12 Закону №2491-ІІІ закріплені підстави для скасування дозволу на імміграцію, а саме, якщо: 1) з`ясується, що його було надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року та вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав та законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України, щодо позивача не було встановлено.

Як зазначалось вище, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну відповідач зазначив п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ.

За правилами п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

У свою чергу, матеріалами справи встановлено, що відповідачем не надано копій рішень судів, якими позивача було визнано винним у вчиненні відповідних правопорушень, а саме підробці документів, що, власне, є кримінально караним діянням.

Таким чином, правових підстав для скасування дозволу на імміграцію у відповідача не було, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав на підставі правдивих відомостей та справжніх документів, поданих у належній формі, без наміру приховати будь-яку інформацію, що підтверджується зокрема й тим, що на час прийняття рішення про оформлення йому дозволу на імміграцію стосовно документів позивача жодних заперечень не було.

За таких обставин, посилання відповідача п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ є лише припущенням та не ґрунтується на належних і допустимих доказах.

Більш того, у відповідності до п.п.21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Так, про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення щодо скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст.13 Закону №2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання відносно скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Разом із тим, відповідачем, в порушення вищевказаних приписів, не надано будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів.

Також слід звернути увагу на правовий висновок Верховного Суду, що викладений в постановах 18.04.2018 у справі №820/2262/17 та від 09.07.2020 у справі №823/407/18, де наголошено, якщо проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Під час дослідження матеріалів справи відсутні жодні докази про існування жодних підстав для скасування наданої позивачу посвідки на постійне проживання, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, суд вважає, що в межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Суд наголошує, що навіть якщо посвідка на постійне проживання була надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17.

Суд, в контексті обставин даної справи зазначає, що скасування посвідки на постійне проживання, відповідно до вимог чинного законодавства, може мати наслідком видворення позивача з території України та її примусове повернення до країни походження.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, підлягають задоволенню, з вище окреслених підстав.

Керуючись ст.ст. 2-12, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 22, 263, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №0270 від 27.04.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та №8292 від 27.04.2023 про скачування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 20.08.2021р. громадянину Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання громадянину Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення складено 19.12.2024 p., з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. у відпустці, у період з 03.10.2024 р. по 01.11.2024 р., а також з 09.12.2024 р. по 13.12.2004 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко