Справа № 420/24151/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (сформована в системі «Електронний суд» 31.07.2024 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій представник позивача просить суд:

прийняти позовну заяву та розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу для обчислення пенсії періоду трудової діяльності з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період трудової діяльності з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року згідно записів трудової книжки від 10.04.2078 року серії НОМЕР_1 , та здійснити перерахунок і виплату пенсії за віком з дати призначення пенсії - з 08.07.2019 року;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 969грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 02.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст.262 КАС України; витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача, що стосуються предмету та підстав позову.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що позивач перебуває на обліку в ГУПФ України в Одеській області та з 08.07.2019 отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На електронну адресу відповідача було подано адвокатський запит щодо надання розрахунків із матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , на який відповідачем надано копії матеріалів з електронної пенсійної справи позивача, а саме, копії рішення про розрахунок пенсії, копії розрахунку стажу та розрахунку заробітку станом на 26.02.2023 року. Провівши аналіз наданих Головним управлінням розрахунків та наявних у трудовій книжці позивача записів, встановлено, що органом ПФУ при призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком не зараховано до страхового стажу період трудової діяльності з 25.07.1985 по 26.06.1990 роки. З метою досудового врегулювання спору позивач 01.04.2024 року звернулася до відповідача із заявою, в якій просила ГУПФ України в Одеській області здійснити перерахунок пенсії зарахувавши до страхового стажу період трудової діяльності з 25.07.1985 по 26.06.1990 роки. Відповідач у листі від 16.04.2024 року зазначив, що за результатами перевірки електронної пенсійної справи рішенням від 10.04.2024 пенсійну справу позивача приведено у відповідність з 08.07.2019, з врахуванням до страхового стажу періоду роботи у військовій частині - польова пошта № НОМЕР_2 з 12.08.1987 по 26.06.1990. Отже, період трудової діяльності з 12.08.1987 по 26.06.1990 ГУПФ України в Одеській області зараховано до страхового стажу позивача на підставі поданої 01.04.2024 заяви, у добровільному порядку. Після отримання відповіді на звернення, зважаючи на те, що Пенсійним фондом частину періоду трудової діяльності було зараховано до страхового стажу у добровільному порядку, 27.05.2024 на електронну адресу відповідача було подано адвокатський запит з проханням надати з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 актуальні розрахунки. У відповідь на запит, 31.05.2024 року відповідач надав актуальні розрахунки, в тому числі, розрахунок страхового стажу позивача станом на 31.05.2024 року, з якого вбачається, що Пенсійним фондом дійсно зараховано до страхового стажу періоду роботи у військовій частині - польова пошта № НОМЕР_2 з 12.08.1987 по 26.06.1990. Решту періоду трудової діяльності, про який йдеться у заяві позивача від 01.04.2024, а саме з 25.07.1985 до 11.08.1987 до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству України.

15.08.2024 року відповідач надав копії матеріалів пенсійної справи позивача.

16.08.2024 року ГУПФ України в Одеській області подало суду відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити у задоволенні позову та зазначило, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 02.04.2024 позивач звернулася до Головного управління із заявою про перерахунок пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 25.07.1985 по 26.06.1990 рр. За результатами перевірки електронної пенсійної справи рішенням від 10.04.2024 пенсійну справу Позивача приведено у відповідність з 08.07.2019, з врахуванням до страхового стажу періоду роботи у військовій частині - польова пошта № НОМЕР_2 з 12.08.1987 по 26.06.1990. Пенсію обчислено відповідно до Закону №1058-IV при страховому стажі 36 років 2 місяці (враховано по 28.02.2022) та середньомісячній заробітній платі 12403,42грн, визначеній за період з 01.07.2000 по 28.02.2022 згідно даних персоніфікованого обліку, та її розмір з 01.03.2024 становить 5524,79 грн. 27.05.2024 до Головного управління надійшов адвокатський запит про витребування розрахунків та інформації про пенсійне забезпечення позивача. 31.05.2024 Головним управлінням було надано відповідь на запит з витребуваними документами. До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 25.07.1985 по 11.08.1987, оскільки в трудовій книжці виправлена дата наказу прийняття на роботу та дата внесення запису в трудову книжку. На момент внесення оспорюваних записів в трудовій книжці Позивача діяла попередня Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, проте вона містить аналогічні норми з нині діючою Інструкцією №58. Відповідно до ч. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Належних уточнюючих довідок для підтвердження оспорюваного періоду страхового стажу позивач при зверненні із заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком Головному управлінню не надавала.

Розглянувши наявні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 08.07.2019 року отримує пенсія за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку в ГУПФ України в Одеській області.

Згідно копії трудової НОМЕР_1 ОСОБА_2 вона з 25.07.1985 року по 26.06.1990 року працювала у Військовій частині - польова пошта № НОМЕР_2 , з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року на посаді бухгалтера лазнево-прального комбінату, з 12.08.1987 по 18.03.1988 технік БПК, з 18.03.1998 року 13.01.1989 року директор БПК, з 14.01.1989 по 26.06.1990 року апаратчик ХВО (а.с.14 зворот-15).

При призначенні пенсії до страхового стажу позивача не було зараховано періоди її роботи у Військовій частині - польова пошта № НОМЕР_2 з 25.07.1985 року по 26.06.1990 року (а.с.17 зворот).

01.04.2024 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, у якій просила здійснити перерахунок пенсії, зарахувавши до її страхового стажу період трудової діяльності з 25.07.1985 року по 26.06.1990 року (а.с.24).

Рішенням Суворовського об`єднаного управління ПФУ у м.Одесі від 10.04.2024 року №38 здійснено перерахунок пенсії позивача, до страхового стажу враховано період трудової діяльності ОСОБА_1 з 12.08.1987 року по 26.06.1990 року (а.с.59,61).

Не погоджуючись із незарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року, позивач звернулась до суду з позовом з викладених у позовній заяві мотивів.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 НОМЕР_1 судом встановлено, що позивач, зокрема, з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року працювала у Військовій частині - польова пошта № НОМЕР_2 на посаді бухгалтера лазнево-прального комбінату.

Відповідач у відзиві зазначає, що цей період не був ним зарахований, оскільки в трудовій книжці виправлена дата наказу прийняття на роботу та дата внесення запису в трудову книжку.

З цього приводу суд зазначає, що на час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірного періоду роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 Постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім страховий стаж позивача за спірний період.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17.

На дату вирішення питання про проведення перерахунку пенсії позивачу діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58,зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110.

Згідно п. 2.11., п. 2.12., п. 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників: зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові, дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтв про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) із посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, однією рискою закреслюється, наприклад колишнє прізвище, ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Жодних ґрунтовних пояснень та доказів стосовно того, що початок роботи позивачки у Військовій частині польова пошта № НОМЕР_3 не припадає на 25.07.1985 року, є обґрунтовані сумніви щодо цього, крім формальних підстав, відповідач не вказав та не надав.

Отже, незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду трудової діяльності з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року, є протиправним.

Суд також враховує, що відповідачем не було надано жодних пояснень та доказів на спростовування відомостей, які відображені у трудовій книжці позивача, де міститься інформація про періоди її роботи, а також вжиття заходів для з`ясування їх достовірності.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст. 17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Веуеіег v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (ОпегуэЫэг v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, и. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal V. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румуни (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача період трудової діяльності з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року виключно з тих підстав, що в трудовій книжці виправлена дата наказу прийняття на роботу та дата внесення запису в трудову книжку, не є законною.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем законність оскаржуваних дій не доведена, а його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню повністю.

Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 968,96грн., ці витрати суд покладає на відповідача згідно ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу для обчислення пенсії за віком періоду трудової діяльності з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року у Військовій частині-польова пошта № НОМЕР_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період трудової діяльності з 25.07.1985 року по 11.08.1987 року у Військовій частині-польова пошта № НОМЕР_2 згідно записів трудової книжки від 10.04.1978 року серії НОМЕР_1 , та здійснити перерахунок і виплату пенсії за віком з дати призначення пенсії - з 08.07.2019 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 968(дев`ятсот шістдесят вісім)грн. 96коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст.293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул.Канатна, буд.83, м.Одеса, 65012).

Суддя М.М. Аракелян