Справа № 160/6358/24
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2024-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2024 рокуСправа №160/6358/24
установив:
08 березня 2024 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо недотримання строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. та доданих матеріалів про зарахування попередніх періодів служби до вислуги років, перерахунку вислуги років, донарахування надбавки за вислугу років та її виплату за весь період служби з 25 лютого 2022 року.
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо перевищення повноважень під час розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. та доданих матеріалів та необґрунтовану відмову у задоволенні рапорту від 11.08.2023 р.
- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України щодо неналежного розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 від 14.11.2023 р., невжиття заходів контролю за виконанням наданих доручень ІНФОРМАЦІЯ_1 , невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних посадових осіб за невиконання наданого доручення щодо опрацювання заяви від 14.11.2023 р..
- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України щодо невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних осіб Військової частини НОМЕР_2 за порушення строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р., незадоволення прохання про зарахування попередніх періодів служби викладеного у рапорті від 11.08.2023 р., перевищення повноважень під час розгляду рапорту, та необґрунтовану відмову у задоволенні рапорту від 11.08.2023 р., що були викладені у скарзі від 13.02.2024 р.
- зобов`язати Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерство оборони України невідкладно переглянути заяву громадянина ОСОБА_1 від 14.11.2023 р. та скаргу громадянина ОСОБА_1 та вжити невідкладних заходів по задоволенню прохань викладених у зазначених заяві та скарзі.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 припинити протиправну поведінку та невідкладно переглянути рапорт від 11.08.2023 р., а також невідкладно задовольнити законні прохання викладені в рапорті.
- вирішити питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричинених протиправними діями та бездіяльністю Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 , та розподілити їх серед відповідачів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що під час переміщення з Військової частини НОМЕР_4 до Військової частин НОМЕР_2 позивач отримав грошовий атестат №197 від 13.07.2023 р. Позивач зазначає, що у вказаному грошовому атестаті зазначено «вислуга років складає 1 рік 5 місяців та 20 днів», що не відповідає дійсності. Через це йому недонараховується грошове утримання в повному обсязі та не виплачується. Позивач звернувся із рапортом від 11.08.2023 р. до Відповідача-2 з проханням виправити помилку в грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. та виплатити йому все недоплачене грошове утримання з 25.02.2022 р. Як зазначає позивач, Відповідачем-2 не розглянуто рапорт від 11.08.2023 р. Позивач 14 листопада 2023 року звернувся до Департаменту фінансів Міністерства оборони України із заявою від 14.11.2023 р. Протягом грудня 2023 р. Відповідач-1 листами №220/13/ВихЗВГ/8165 від 04.12.2023 р., №220/13/ВихЗПІ/8002 від 25.12.2023 р. повідомив про передачу на розгляд та вирішення питання до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Незважаючи на неодноразові звернення до військової частини, Департаменту фінансів та Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони, заяви відповідача належним чиом не розглянуті.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
29 березня 2024 року від Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що звернення ОСОБА_1 від 14.11.2023 стосовно виправлення помилки у грошовому атестаті № 197 від 13.07.2023 та проведення йому доплати грошового забезпечення, яке надійшло до Департаменту на підставі статті 7 Закону України Про звернення громадян, було за вих. № 220/13/ВихЗВГ/8165 від 04.12.2023 надіслано за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в підпорядкуванні якого знаходиться військова частина НОМЕР_2 , оскільки: Департамент не здійснював нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 та заявнику; Документ не має первинних документів щодо здійснених заявнику виплат, про що автора звернення повідомлено встановленим порядком. Таким чином, звернення ОСОБА_1 від 14.11.2023 було опрацьовано відповідно до вимог чинного законодавства. На запит ОСОБА_1 від 25.12.2023 № 4364/ЗПІ щодо отримання відповідно до Закону України Про доступ до публічної інформації інформації стосовно результату розгляду його звернення від 14.11.2023 та заходи, вчинені для задоволення заяви, за вихідним від 25.12.2023 № 220/13/ВихЗПІ/8002 Департаментом була надана відповідь встановленим порядком (копії додаються). Отже, на запит ОСОБА_1 від 25.12.2023 було надано відповідь з дотриманням вимог чинного законодавства. Також повідомляється, що Департамент не є юридичною особою, а являється структурним підрозділом Міністерства оборони України Департамент не наділений повноваженнями приймати рішення щодо перерахунку грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення, не має кошторису, не має відкритих рахунків в Державній казначейській службі України та не приймає рішення щодо використання бюджетних коштів, не наділений правоздатністю і дієздатністю, тому не може бути відповідачем в суді. Оскільки відзив на позовну заяву від Відповідача 2 не надходив, надати оцінку діям військової частини НОМЕР_2 не представляється можливим.
04 квітня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якому підтримав позовні вимоги та просив задовольнти їх у повному обсязі. Також просив продовжити строк для подання відповіді на відзив у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 р. продовжено ОСОБА_1 строк для подачі відповіді на відзив по справі та прийнято відповідь на відзив.
Дослідивши матеріали справи та докази, проаналізувавши зміст норм матеріального, що регулюють спірні правовідносини, суд виходить з такого.
Як втановлено судом, ОСОБА_1 з 25.02.2022 р. добровільно мобілізований до ЗСУ, з 14.07.2023 р. проходить службу Військовій частині НОМЕР_2 .
Позивач зазначає, що під час переміщення з Військової частини НОМЕР_4 до Військової частин НОМЕР_2 він отримав грошовий атестат №197 від 13.07.2023 р.
У вказаному грошовому атестаті зазначено «вислуга років складає 1 рік 5 місяців та 20 днів», що, за твердженням позивача не відповідає дійсності. Згідно послужного списку особистий №071618 та трудової книжки НОМЕР_5 ОСОБА_1 проходив службу в пожежній охороні МВСУ, МНСУ, ДІТБ з 15.08.1995 р. по 31.05.2023 р. тобто 17 років 9 місяців 16 днів.
15 серпня 2023 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 із рапортом, в якому повідомив, що виявив помилку в грошовому атестаті від 13.07.2023р. №197 та просив виправити цю помилку, провести перерахунок вислуги років, виплати недоплачені кошти. У рапорті вказано, що до нього додаються копії згаданих у цьому рапорті документів (грошового атестату від 13.07.2023р. №197, трудової книжки НОМЕР_5 , військового квитка від 14.06.2012 р.)
14 листопада 2023 року позивач звернувся з заявою до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в якому зазначив, що 15 серпня 2023 року він звернувся із рапортом від 11.08.2023 р. до командира в/ч НОМЕР_2 з проханням виправити помилку в грошовому атестаті № та виплатити все недоплачене грошове утримання з 25.02.2022 р. Командування в/ч НОМЕР_2 проігнорувало рапорт, що порушує його права та спричиняє матеріальні збитки. Відповідне службове розслідування не проведено, помилку в грошовому атестаті не виправлено. Просить виправити помилку у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р.
Департамент фінансів Міністерства оборони України листом від 28.11.2023 р. №220/10/Вих3ВГ/179 повідомив, що звернення позивача від 14.11.2023р. направляється на розгляд за належністю до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.
На рапорт позивача та запит адвоката Попова А.О. щодо проведення перерахунку вислуги років для призначення пенсії, Військова частина листом від 18.01.2024р. №270 повідомила, що відповідно до положень статті 19 Конституції України: «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». Види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, визначено положеннями статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». До таких періодів дійсно зараховується служба в органах внутрішніх справ, поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв?язку захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, Державній кримінально-виконавчій службі України. Обчислення вислуги років здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб». Оскільки розрахунок вислуги років у певних випадках передбачає зарахування періодів служби у визначених Законом державних органах, то очевидно, що факт такої служби та його чітко визначені часові відрізки мають бути підтверджено відповідними документами.
Стосовно питання 7 скарги від 13.02.2024
Відповідно до статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб" (далі - Постанова № 393) встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам 3 числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" і "з" статті 12 такого Закону, до вислуги років зараховуються в тому числі: служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній кримінально-виконавчій службі, податковій міліції на посадах начальницького і рядового складу, в Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу, в Національному антикорупційному бюро, Бюро економічної безпеки посадах начальницького складу з дня призначення на відповідну посаду. Ураховуючи зазначене, служба на посадах у вищезазначених органах зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років (за умови підтвердження).
Не погоджуючись з діями відповідачів, та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій та бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо недотримання строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 115 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 визначено, що вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Положеннями статті 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Порядок розгляду заяв (клопотань) визначено, зокрема, в статті 15 зазначеного Закону, відповідно до якої, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Предметом спору у цій справі, зокрема, є такі вимоги позивача:
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо недотримання строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. та доданих матеріалів про зарахування попередніх періодів служби до вислуги років, перерахунку вислуги років, донарахування надбавки за вислугу років та її виплату за весь період служби з 25 лютого 2022 року.
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо перевищення повноважень під час розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. та доданих матеріалів та необґрунтовану відмову у задоволенні рапорту від 11.08.2023 р.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 припинити протиправну поведінку та невідкладно переглянути рапорт від 11.08.2023 р., а також невідкладно задовольнити законні прохання викладені в рапорті.
Відтак, суд перевіряє, зокрема, дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 при розгляді рапорта ОСОБА_1 від 11.08.2023 р.
Як встановлено судом, 15 серпня 2023 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 із рапортом, в якому повідомив, що виявив помилку в грошовому атестаті від 13.07.2023р. №197 та просив виправити цю помилку та провести перерахунок вислугу років.
Також суд встановив, що Військова частина НОМЕР_2 надіслала ОСОБА_1 та адвокату Попову А.О. лист від 18.01.2024р. №270, в якому вказано, що він надається на рапорт ОСОБА_1 та запит адвоката Попова А.О. щодо проведення перерахунку вислуги років для призначення пенсії.
Інших листів, відповідей на рапорт Маркіна від 11.08.2023 р. суд не встановив, відповідачем не надано.
Суд зазначає, що на час спірних правовідносин, законом не було встановлено строків розгляду питання військового рапорту, тому це питання має регулюватись ЗУ «Про звернення громадян».
Стаття 20 вказаного закону передбачає, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Тож, термін розгляду рапорту до 45 днів, але разом з рапортом ви можете подати заяву про прискорення розгляду, оскільки є вмотивовані підстави неможливості чекати. Якщо питання не потребує вивчення, то розгляд Вашого рапорту може відбутися невідкладно.
Оскільки на рапорт ОСОБА_1 , поданий 15.08.2023 року, військова частина НОМЕР_2 надіслала лист, який датований 18.01.2024 р., рапорт розглянуто з порушенням строків, встановлених статтею 20 ЗУ «Про звернення громадян».
Відтак позовні вимоги щодо несвоєчасного розгляду рапорта є обгрунтованими.
Аналізуючи зміст наданої військовою частиною відповіді, з огляду на перелік питань, що ставились у рапорті, суд зазначає таке.
Як встановлено, у рапорті ОСОБА_1 заявник просив виправити помилку у грошовому атестаті та провести перерахунок вислугу років.
У листі від 18.01.2024р. №270 Військова частина процитувала окремі положення законодавства та вказала, що оскільки розрахунок вислуги років у певних випадках передбачає зарахування періодів служби у визначених Законом державних органах, то очевидно, що факт такої служби та його чітко визначені часові відрізки мають бути підтверджено відповідними документами.
Аналізуючи надану відповідь на предмет її обґрунтованості, суд виходить із такого.
Пункт 32 постанови ВС від 31.07.2020 (справа № 826/3849/16) містить висновок, що звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.
Згідно з пунктом 26 постанови ВС від 17.09.2020 (справа № 802/2001/16-а) чинним законодавством закріплено прямий обов`язок органів державної влади...їх керівників...у межах своїх повноважень об`єктивно, всебічно і вчасно розглядати заяви (клопотання) та скарги громадян, перевіряти викладені у них факти і надавати на їх належні та обґрунтовані відповіді.
Саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов`язку зі сторони адресата, позаяк, окрім своєчасності надання відповіді, не менш істотним є її належне обґрунтування та вирішення поставлених у зверненні питань (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення)
"...надана позивачу відповідь дійсно носить виключно поверхневий пізнавальний характер. Фактично, суб`єкт владних повноважень, обмежився лише буквальним цитуванням окремих норм чинного законодавства України, проте, не навів їх зв`язку зі змістом звернення позивача, не аргументував застосування цих норм у контексті обставин, указаних у зверненні, не надав відповіді на поставлені адресантом питання і жодним чином не вирішив порушені ним проблеми, що не може визнаватися обґрунтованим і правомірним" (постанова ВС від 19.11.2019 справи № 813/1761/16).
Пункти 55 та 65 постанови ВС від 30.11.2020 справа №280/4698/19
Містить висновки, що Законом №393/96-ВР регламентовано надавати відповідь на всі питання, які викладені у скарзі та належать до компетенції органу. З аналізу положень Закону №393/96-ВР випливає, що в разі надходження до органу звернення чи скарги такий орган повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в цьому зверненні чи скарзі обставини, за результатом проведеної перевірки прийняти відповідне рішення, яке забезпечить поновлення порушених прав заявника.
Отже, суд виходить з того, що відповідь на рапорт має містити обґрунтовану відповідь на всі питання поставленні у рапорті (зверненні, заяві, скарзі).
З такої точки зору відповідь відповідача не є обґрунтованою, оскільки носить виключно поверхневий, відповідач обмежився лише буквальним цитуванням окремих норм чинного законодавства України, проте, не навів їх зв`язку зі змістом звернення позивача, не аргументував застосування цих норм у контексті обставин, указаних у зверненні, не надав відповіді на поставлені заявником питання і жодним чином не вирішив порушені ним проблеми, що не може визнаватися обґрунтованим і правомірним.
Так, зі змісту відповіді вбачається, що факт такої служби та його чітко визначені часові відрізки мають бути підтверджено відповідними документами.
Проте, у рапорті заявник указував, що до нього додаються копії згаданих у цьому рапорті документів (грошового атестату від 13.07.2023р. №197, трудової книжки НОМЕР_5 , військового квитка від 14.06.2012 р.).
Проте, військова частина не надала жодної оцінки вказаним документам та/або не склала акт про їх фактичну відсутність серед додатків.
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про наявність протиправної бездіяльності, яка полягає у ненаданні саме належної, обґрунтованої відповіді на рапорт.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_2 допущено протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.08.2023р.
Проте, суд не знаходить підстав для відновлення порушеного права, зокрема, шляхом визнання перевищення повноважень, які позивач обґрунтовує з посиланням на норми Кримінального кодексу України, оскільки це виходить за межі завдань та компетенції адміністративного суду.
Також, вимога позивача невідкладно задовольнити законні прохання викладені в рапорті на цей час є передчасною, оскільки згідно з п. 4 ч. 2, ч. 4 ст. 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо, зокрема, для його прийняття виконано всі умови, визначені законом.
Оскільки відповідач у спірних правовідносинах не здійснював перевірку поданих заявником документів та не встановлював на підставі цих документів обставини, тобто не перевірив виконання усіх умов, необхідних для задоволення рапорту, суд дійшов висновку про відсутність на цей час підстав для зобов`язання відповідача задовольнити вимоги рапорта.
Відтак, суд зазначає, що, об`єктивно та ретельно розглянувши належним чином усі подані документи в контексті поставлених у рапорті питань, відповідач зобов`язаний буде задовольнити законні прохання викладені в рапорті.
Разом з тим, відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог відповідно до ст. 9 КАС України, та прийняти рішення, застосувавши частково інший спосіб захисту, ніж заявлено позивачем, з метою його ефективності, належності, чіткості та визнати протиправними дії відповідача при розгляді рапорта та зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача з урахуванням висновків суду.
Щодо позовних вимог:
- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України щодо неналежного розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 від 14.11.2023 р., невжиття заходів контролю за виконанням наданих доручень Командуванню Сухопутних військ Збройних сил України, невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних посадових осіб за невиконання наданого доручення щодо опрацювання заяви від 14.11.2023 р.
- визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України щодо невжиття заходів дисциплінарного впливу до винних осіб Військової частини НОМЕР_2 за порушення строків розгляду рапорту громадянина ОСОБА_1 від 11.08.2023 р., незадоволення прохання про зарахування попередніх періодів служби викладеного у рапорті від 11.08.2023 р., перевищення повноважень під час розгляду рапорту, та необґрунтовану відмову у задоволенні рапорту від 11.08.2023 р., що були викладені у скарзі від 13.02.2024 р.
- зобов`язати Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерство оборони України невідкладно переглянути заяву громадянина ОСОБА_1 від 14.11.2023 р. та скаргу громадянина ОСОБА_1 та вжити невідкладних заходів по задоволенню прохань викладених у зазначених заяві та скарзі, суд зазначає таке.
Як встановлено, 14.11.2023 року позивач звернувся з заявою до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в якому зазначив, що 15.08.2023 року він звернувся із рапортом від 11.08.2023 р. до командира в/ч НОМЕР_2 з проханням виправити помилку в грошовому атестаті № та виплатити все недоплачене грошове утримання з 25.02.2022 р. Командування в/ч НОМЕР_2 проігнорувало рапорт, що порушує його права та спричиняє матеріальні збитки. Відповідне службове розслідування не проведено, помилку в грошовому атестаті не виправлено. Просить своїм рішенням виправити помилку у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. та виплатити недоплачене грошове забезпечення.
Тобто предметом звернення від 14.11.2023 року є прийняття рішення про виправлення помилки у грошовому атестаті №197 від 13.07.2023 р. та виплата недоплаченого грошового забезпечення.
Вказане звернення перенаповнене до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, дій та бездіяльність якого при розгляді звернення 14.11.2023 р. оскаржує позивач.
Як встановлено, супровідним листом Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 04.12.2023 р. № 220/13/ВихЗВГ/8165 звернення ОСОБА_1 надіслано за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини 3 статті 7 якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Суд встановив, що Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України переправив звернення за належністю, оскільки грошовий атестат №197 від 13.07.2023 р. видав не Департамент, та, відповідно, Департамент не здійснював нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 , зокрема, ОСОБА_1 .
Також суд зазначає, що законодавством не передбачено здійснення Департаментом чи Міністерством оборони України контролю за результатами розгляду звернень військовими частинами Сухопутних військ Збройних Сил України та проведення службових розслідувань за фактами протиправної поведінки з боку командування військової частини.
Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задволення позовних вимог щодо відповідачів Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України.
Щодо вимог в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричинених протиправними діями та бездіяльністю Департаментом соціального забезпечення Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданням такої шкоди.
Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню.
З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
Керуючись ст. 241-246, 250 КАС України, суд
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у ненаданні належної та своєчасної відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 11.08.2023 р.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 11.08.2023 р. з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко