Справа № 160/6773/24
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2024 року м. Дніпросправа № 160/6773/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року в адміністративній справі №160/6773/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати відмову відповідача направити позивача на проходження медико - експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності протиправною;

- зобов`язати відповідача надати направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з метою визначення відсотку втрати працездатності та встановлення групи інвалідності;

- стягнути з відповідача на користь позивача здійснені ним судові витрати в порядку, передбаченому чинним законодавством.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , тривалий час перебуває на лікуванні через хворобу, на підставі висновку ВЛК №224 від 20.12.2023 року, оформленого Свідоцтвом про хворобу, позивача визнано непридатним до військової служби із виключенням із військового обліку. 01.02.2024 року засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача рапорт від 31.01.2024 року про направлення на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності До рапорту були додані медичні виписки, проте, відповідач надав відповідь №691/1689 від 19.02.2024 року, у якій позивачу відмовлено у наданні направлення через відсутність останнього у військовій частині. Позивач вважає, що така відмова відповідача порушує його право на лікування та проходження медико-соціальної експертної комісії, порушує приписи ст.233, 234, 246, 260,262 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Силах України, п.3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2019 року №1317, з урахуванням того, що ступінь втрати працездатності військовослужбовців у період проходження ними військової служби встановлюється у відсотках саме комісією МСЕК на підставі, зокрема, свідоцтва про хворобу, у разі визнання ВЛК військовослужбовця не придатним до проходження військової служби за станом здоров`я згідно до п.13 згаданого Положення №1317.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом №691/1689 від 19.02.2024р. про відмову у наданні військовослужбовцю ОСОБА_1 направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності.

Зобов`язано командира Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) надати військовослужбовцю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі його рапорту від 31.01.2024р. (зареєстрованого за вх.№124/1 від 07.02.2024р.) направлення на проходження медико-соціальної експертизи з метою встановлення ступеню втрати працездатності та відповідної групи інвалідності з урахуванням вимог п.13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009р. №1317.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що відповідач до категорії лікувально-профілактичних закладів за організаційно-правовим статусом не належить, медичні підрозділи частини лікувальні заходи відносно позивача не здійснюють, оскільки останній самовільно перебуває поза місцем служби. При цьому, відповідач не може мати відомостей про те, чи зазнав організм позивача стійкого порушення функцій, а отже, вважає, що військова частина не може володіти фактичними даними про те, чи потребує позивач медико-соціальної експертизи, та формальною (процесуальною) правосуб`єктністю для видачі позивачу направлення для проходження такої експертизи. Разом з цим, відповідач позбавлений можливості провести вивчення стану здоров`я позивача, поставити попередній діагноз та визначити мету направлення на МСЕК навіть в умовах амбулаторного прийому відповідно до ст.255 Статуту внутрішньої служби ЗС України. Таким чином, відповідач вважає, що позивачу обґрунтовано відмовлено у видачі направлення на медико-соціальну експертизу.

Позивач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 у званні солдата на посаді стрілка-санітара, що підтверджується копією паспорту, відомостями, які містяться у копії військового квитка позивача, у рапортах позивача, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с.8, 10-11, 21-24).

20.12.2023 року 20 регіональна позаштатна військово-лікарська комісія КНП «Криворізька міська лікарня №5» КМР провела медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби позивача за результатами якої, прийнято постанову про непридатність позивача до військової служби на підставі статті 54-а графи ІІ Розладу хвороб з виключенням з військового обліку про що складено Свідоцтво про хворобу №224 за формою Додатку 11 до Положення №402 від 14.08.2008 року, що підтверджується копією (а.с.43-44).

01.02.2024 року через засоби експрес-пошти згідно накладної №29-9902-5832 позивач особисто направив на адресу відповідача рапорт від 31.01.2024 року, у якому просив направити його на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності, що підтверджується копією наведеного рапорту та експрес-накладною (а.с.21-23,35, 115-120).

До зазначеного рапорту позивачем додано такі копії документів: копія військового квитка, копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого №6151/1213 від 05.01.2024 року, копія свідоцтва про хворобу №224 від 20.12.2023 року та продовження свідоцтва про хворобу №224, копія рапорту від 05.01.2024 року, копія паспорту та РНОКПП позивача, про що свідчить зміст копії рапорту позивача від 31.01.2024 року та опису вкладення до експрес-накладної №29-9902-5832 від 31.01.2024 року (а.с.115-116).

У відповідь на зазначений рапорт позивача за вх. №124/1 від 07.02.2024 року, листом №691/1689 від 19.02.2024 року військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність можливості реалізувати рапорт, а саме: направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, у зв`язку з відсутністю позивача на службі. Зазначено, щоб отримати направлення, позивачу необхідно припинити вчинення правопорушення, з`явитися на військовій службі та представитись своєму безпосередньому командиру, що підтверджується змістом копії наведеного листа (а.с.25).

Вважаючи відмову відповідача у наданні направлення на проходження медико-експертної комісії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за № 2011-XII (далі по тексту - Закон № 2011-XII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 2019 року № 548-XIV (далі - Статут).

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України.

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу) стаття 233 Статуту внутрішньої служби.

А у відповідності до вимог абзацу 2 ст. 260 Статуту внутрішньої служби передбачено, що у разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні мати при собі, зокрема, направлення, підписане командиром військової частини.

Згідно з вимогами ст. 252 Статуту внутрішньої служби встановлено, що у день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та статті 7 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» Кабінет Міністрів України постановою від 03.12.2009 року №1317 затвердив Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності (далі - Положення № 1317).

Згідно із п. 3 Положення про медико-соціальну експертизу № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (п. 4 Положення № 1317).

Згідно з пунктом 13 Порядку №1317, ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках на підставі постанови військово-лікарської комісії, оформленої як довідка військово-лікарської комісії, свідоцтво про хворобу або витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії за формою, затвердженою Міноборони, та, зокрема, направлення командира військової частини.

Отже, встановлення ступеню втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними військової служби віднесено до повноважень медико-соціальних комісій (далі МСЕК) на підставі, зокрема, постанови військово-лікарської комісії, свідоцтва про хворобу та за наявності виданого направлення командира військової частини.

Разом з цим, оформлення (надання) військовослужбовцю відповідного направлення на огляд (проходження) МСЕК з метою встановлення ступеню втрати працездатності на підставі вищезгаданих медичних документів віднесено до обов`язків та повноважень саме командира військової частини.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, у відповідь на рапорт позивача від 31.01.2024 року, який зареєстрованого за вх.№124/1 від 07.02.2024 року, командиром Військової частини НОМЕР_1 позивачу відмовлено у наданні направлення для проходження МСЕК, з підстав відсутністю на військовій службі, необхідність з`явитися на військовій службі та представитись своєму безпосередньому командиру, що підтверджується копією листа-відповіді №691/1689 від 19.02.2024 року (а.с.25).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що така відмова відповідача стосується та має вплив на реалізацію прав, обов`язків та інтересів на соціальний захист позивача як військовослужбовця Збройних Сил України, тому зазначений лист-відповідь є актом індивідуальної дії (рішенням) суб`єкта владних повноважень, правомірність прийняття якого перевіряється адміністративним судом при розгляді адміністративної справи з урахуванням способів захисту згідно до вимог ст.ст.2, 4, 5 КАС України.

Як вбачається зі змісту оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024 року, підставою для відмови у наданні позивачу направлення для проходження МСЕК стала відсутність позивача на військовій службі.

Проте, обставини щодо відсутності позивача на військовій службі, звернення позивача з рапортом не особисто, та подання такого рапорту від 31.01.2024 року засобами поштового зв`язку, не є обґрунтованими та вмотивованими підставами для відмови у наданні позивачу направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати ним працездатності та відповідної групи інвалідності.

Так, позивач як військовослужбовець має право із службових та особистих питань звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо не може їх вирішити, то до наступного прямого начальника, що передбачено статтею 14 Статуту внутрішньої служби.

Слід зазначити, що приписи Статуту внутрішньої служби не містить заборони для військовослужбовців звертатися з особистих питань до свого безпосереднього начальника, або до прямого начальника (командира військової частини) у період проходження ними лікування за станом здоров`я у лікувальних закладах, у тому числі і шляхом направлення рапортів засобами поштового зв`язку, оскільки знаходження таких військовослужбовців на лікуванні не припиняє проходження ними військової служби.

Таким чином, враховуючи те, що позивач упродовж 2023 року перебував на стаціонарному/амбулаторному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я, про що свідчать наявні в матеріалах справи медичні висновки відповідно до яких встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_1 мав потребу у супроводжуючому, визнаний непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку (п.14 Свідоцтва про хворобу №224 від 20.12.2023 року), у зв`язку із тяжкістю стану являється нетранспортабельним (п.8 копії виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.11.2023 року).

Відтак, позивач не позбавлений був можливості звертатися з рапортами з особистих питань до відповідача шляхом надіслання їх на адресу відповідача засобами поштового зв`язку.

Судом вірно враховано, що, позивач, звертаючись до відповідача з рапортами у період проходження лікування у лікувальних закладах за межами військової частини шляхом їх надіслання відповідачеві засобами поштового зв`язку, виконав свій обов`язок щодо повідомлення командира військової частини про місце його перебування та лікування, що відповідає вимогам Статуту внутрішньої служби.

У свою чергу, командир військової частини має у такому випадку обов`язок розглянути рапорти позивача та прийняти за ними відповідне рішення з урахуванням доданих до них документів.

З огляду на викладене, позивач як військовослужбовець, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , особисто звернувся з рапортом з особистих питань від 31.01.2024 року про надання йому направлення на проходження МСЕК до свого командира військової частини, що не суперечить та відповідає приписам ст.14 Статуту внутрішньої служби.

Підставами для видачі військовослужбовцю командиром військової частини направлення на проходження МСЕК з метою визначення ступеня втрати працездатності військовослужбовця у період проходження ним військової служби є, зокрема, постанова ВЛК, Свідоцтво про хворобу у відповідності до вимог пункту 13 Порядку №1317.

До рапорту від 31.01.2024 року позивачем додано копію Свідоцтва про хворобу №224 від 20.12.2023 року з постановою ВЛК про непридатність до проходження військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується змістом копії рапорту та не заперечується відповідачем.

Отже, за умови наявності вищенаведених медичних документів, командир військової частини мав безальтернативний обов`язок (за відсутності свободи розсуду) надати позивачу направлення на проходження огляду МСЕК з метою встановлення ступеню втрати працездатності та встановлення відповідної групи інвалідності з урахуванням вимог пункту 13 Порядку №1317.

При цьому, метою встановлення ступеню втрати працездатності та відповідної групи інвалідності позивачеві є саме призначення у подальшому виплати одноразової грошової допомоги, розмір якої залежить від визначення МСЕК відсотку втрати працездатності позивача та відповідної групи інвалідності (І, ІІ Ш групи), що є складовими соціального та правового захисту позивача, передбаченого ст.ст.16, 16-1, 16-2, 16-3 Законом України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відповідно, командир військової частини не має правових підстав для не надання позивачу (відмови у наданні) направлення на проходження МСЕК, що є порушенням останнім пункту 13 Порядку №1317.

За викладених обставин, рішення відповідача, оформлене листом №691/1689 від 19.02.2024 року про відмову у наданні направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024 року про відмову позивачу у наданні направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності, враховуючи повноваження командира військової частини щодо обов`язку надання такого направлення згідно до п.13 Порядку №1317.

Також судом першої інстанції вірно відхилено твердженння відповідача з приводу того, що військова частина НОМЕР_1 не віднесена до категорії лікувально-профілактичних закладів, медичні підрозділи частини лікувальні заходи відносно позивача не здійснюють, оскільки позивач самовільно перебуває поза місцем служби.

Як встановлено та вищезазначено, позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , упродовж 2023 року та початок 2024 року перебував на тривалому лікуванні у різних медичних лікувальних закладах, що підтверджується наявними у справі медичними виписками, довідками ВЛК в/ч та, зокрема, постановою ВЛК, Свідоцтвом про хворобу №224 від 20.12.2023 року, №6151/1213 від 05.01.2024 року відповідно до яких позивача визнано непридатним до проходження військової служби із виключенням з військового обліку (а.с.18, 43-44).

Такі докази відповідачем не спростовані, а тому вірно відхилено судом першої інстанції.

Крім того, надання направлення на проходження військовослужбовцем МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності належить до обов`язків та повноважень командира військової частини у відповідності до вимог п. 13 Порядку №1317, п.3 Положення №1317 як роботодавця.

Відтак, твердження про те, що відповідач не здійснював лікування позивача є безпідставним та не обґрунтованими.

Також, перебування позивача на тривалому лікуванні, що підтверджено наявними у справі копіями медичних висновків, довідок ВЛК, Свідоцтва про хворобу та постанови ВЛК про непридатність позивача до проходження військової служби з виключенням з військового обліку, рапорту позивача від 05.01.2024 року про надання відпустки для лікування, рапорту позивача від 31.01.2024 року про надання направлення на проходження МСЕК (отриманий відповідачем 07.02.2024 року за вх. №124/1), не можуть служити свідченням самовільного залишення позивачем військової частини, оскільки з урахуванням наведеного відповідачем, жодного доказу не було надано.

Між тим, твердження відповідача про позбавлення можливості провести вивчення стану здоров`я позивача, поставити попередній діагноз та визначити мету направлення на МСЕК, з огляду на те, що стан здоров`я позивача та його діагноз вже встановлені постановою позаштатної ВЛК КНП «Міська клінічна лікарня №5» КМР, оформленою Свідоцтвом про хворобу №224 від 20.12.2023 року є необґрунтованими, оскільки зазначене і є підставою для оформлення направлення на проходження МСЕК командиром військової частини згідно до вимог приписів пункту 13 Порядку №1317 та пункту 3 Положення №1317.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року в адміністративній справі №160/6773/24 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року в адміністративній справі №160/6773/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко