Справа № 200/5089/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року справа №200/5089/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року (повне судове рішення складено 01 жовтня 2024 року) у справі № 200/5089/24 (суддя в І інстанції Михайлик А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить суд визнати протиправними дії щодо невиплати пенсії з 01.01.2024, зобов`язати поновити нарахування та виплату пенсії з 01.01.2024.

Позивач зазначав, що є пенсіонером, перебуває на обліку у відповідача. Згідно викладеного в позові невиплата йому пенсії є порушенням гарантованого Конституцією України права на соціальний захист. Повідомлена відповідачем причина припинення виплати пенсії не може вважатися законною підставою невиплати пенсії, оскільки за змістом частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон № 1058) припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом або судом відповідного рішення з підстав, визначених законом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2024.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2024.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт звертає увагу суду, що позивачу припинено виплату пенсії з 01.01.2024 через отримання листа від 10.01.2024 від Управління соціального захисту населення Ніжинської районної адміністрації (Борзнянський відділ реалізації державної соціальної політики) із інформацією про скасування з 12.09.2023 довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи через повернення до покинутого місця проживання.

З посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» (далі - Постанова № 637) наголошує, що в діях не вбачається неправомірності, оскільки на час прийняття рішення про припинення виплати пенсії Головне управління діяло у спосіб, визначений чинним законодавством.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є отримувачем пенсії, перебуває на обліку у відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Відповідно до довідки УСЗН Борзнянської РДА від 20.11.2024 № позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Листом від 10.01.2024 Управління соціального захисту населення Ніжинської районної адміністрації (Борзнянський відділ реалізації державної соціальної політики) надано інформацію про перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб. У додатку 1 до цього листа додано таблицю, у якій позначено, що довідка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи скасована 12.09.2023 через повернення ним до покинутого місяця проживання.

Листом відповідача від 01.03.2024 № 3408-1911/Л-02/8-2500/24 повідомлено позивача, що в зв`язку зі скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи, виплату пенсії зупинено з 01.01.2024.

Будь-які документи, які б свідчили про прийняття пенсійним органом рішення про припинення виплати пенсії позивачу в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходив з наступного.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом № 1058-VI.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 зазначеного Закону, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Порядок припинення та поновлення виплати пенсії визначений нормами статті 49 Закону № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), згідно з положеннями частини 1 якої виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями Закону № 1058-VI про припинення виплати пенсій відповідним органом пенсійного фонду має прийматися відповідне рішення із визначенням в ньому підстав припинення виплати пенсії, передбачених ст. 49 Закону № 1058-VI або інших випадків що визначені законом.

На час припинення виплати пенсії позивачу ані Законом № 1058-VI, ані будь-яким іншим законом скасування довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особою не передбачалося підставою припинення виплати пенсії. Законами України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (зупинення) виплати пенсії також не встановлені.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7.02.2014, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08.07.2004 у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Висновок про те, що відсутність довідки про взяття особи на облік як такої, що переміщується з тимчасово окупованої території України, не є підставою для невиплати соціальних виплат, сформовано в тому числі Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 по справі № 243/3505/16-ц.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи прийнятого відповідачем рішення про припинення виплати позивачу пенсії, як то передбачено статтею 49 Законом № 1058-VI, та неповідомлення відповідачем визначених цією статтею або інших передбачених законом причин припинення її виплати, суд дійшов висновку про протиправність припинення виплати відповідачем пенсії позивачу.

Відповідно до ст. 46 Закону № 1058-VI нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 78 КАС України на відповідача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.

Оскільки під час розгляду справи відповідачем не доведено наявності підстав для припинення виплати позивачу пенсії з 01.01.2024, припинення виплат здійснено відповідачем не у встановлений законом спосіб, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги позивача про визнання протиправними дії щодо невиплати пенсії з 01.01.2024, зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії з 01.01.2024 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій - у межах суми стягнення за один місяць, з огляду на що рішення про зобов`язання відповідача відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість підлягає негайному виконанню в частині виплати пенсії за один місяць.

Колегія суддів зазначає, що Порядки, на які посилається відповідач, не є законами, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем.

Слід наголосити, що положення Порядків обмежують осіб, що належать до ВПО та пенсіонерів які змінили місця проживання, у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

Зміна потерпілим місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 200/5089/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 19 грудня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук