Справа № 160/2829/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
17 грудня 2024 рокуСправа №160/2829/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: суддів:Боженко Н.В. Калуганої Н.Є., Юркова Е.О.
за участі секретаря судового засіданняСватко Є.А.
заявника (позивача): представника заявника (позивача) ОСОБА_1 Андрієнко В.А.
В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №160/2829/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів на правах місцевих, Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа: Офіс Генерального прокурора про скасування рішення про неуспішне проходження атестації, наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
05 листопада 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд».
В обґрунтування заяви позивач посилається на Рішення Конституційного Суду України від 02.10.2024 року №9-р(І)/2024 у справі №3-5/2023 (5/23, 79/23), яким встановлено неконституційність окремого положення закону, застосованого судом при вирішенні справи, при цьому рішення суду не є виконаним. Позивач зазначає, що підставою для відмови у позові була норма права, що міститься у абзаці 6 пункту 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-IX (далі Закон №113-IX), за змістом якого за наявності підстав, вказаних у абз. 2-5 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX прокурора може бути звільнено в т.ч. в період перебування на лікарняному через тимчасову непрацездатність. Позивач посилається на визнання цієї норми права неконституційною вищевказаним рішенням Конституційного Суду України.
У зв`язку з автоматизованим розподілом дана заява була передана для розгляду колегії суддів: Боженко Н.В. (головуючий суддя), Калугіної Н.Є., Юркова Е.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справі №160/2829/21, призначено судове засідання на 10 грудня 2024 року.
27 листопада 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд» та містить заперечення проси заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами. Зазначає, що рішення Конституційного Суду України не мають зворотної дії, в зв`язку з чим заява позивача задоволенню не підлягає, наводить приклади судової практики.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року забезпечено участь ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
09 грудня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від Офісу Генерального прокурора в підсистемі «Електронний Суд». Проти задоволення заяви заперечує та зазначає, що не може вважатися не виконаним рішення суду, яким у задоволенні позову відмовлено. Також вказує, що рішення Конституційного Суду України не мають зворотної дії, а тому доводи заяви позивача є безпідставними.
Судове засідання, призначене на 10 грудня 2024 року, відкладено за клопотанням представника позивача. Наступне судове засідання призначено на 17 грудня 2024 року.
В судове засідання, призначене на 17 грудня 2024 року, з`явився позивач в режимі відеоконференції та представник позивача, інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
В судовому засіданні позивач вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити. Представник позивача також підтримав подану заяву та просив її задовольнити з підстав зазначених в заяві.
Згідно ч. 2 ст. 368 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. В суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Неявка заявника або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду
Заслухавши пояснення заявника та його представника, колегія суддів зазначає про таке.
21 червня 2018 року наказом відповідача-2 №763к позивача призначено на посаду прокурора Широківського відділу Криворізької місцевої прокуратури №1.
25 вересня 2019 року набрав чинності Закон №113-IX, яким передбачено реформування органів прокуратури, в т.ч. створення окружних прокуратур та атестацію прокурорів.
07 жовтня 2019 року позивачем подано заяву про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
10 вересня 2020 року наказом третьої особи №424 створено відповідача-1.
16 жовтня 2020 року позивач в рамках процедура атестації прокурорів склав тестування, за результатом якого набрав 67 балів, тобто не набрав мінімальну кількість балів (70 балів).
19 листопада 2020 року відповідачем-1 прийнято рішення №42 про неуспішне проходження позивачем атестації.
24 грудня 2020 року відповідач-2 наказом №1088-К звільнив позивача з посади прокурора Широківського відділу Криворізької місцевої прокуратури №1.
25 лютого 2021 року позивач звернувся до суду за оскарженням вищевказаних рішення та наказу.
В 06 квітня 2021 року позивач подав заяву про зміну підстав позову, якою додатково послався на протиправність наказу відповідача-2 про звільнення позивача з посади, оскільки таке звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному.
За змістом абз. 6 п. 19 розділу ІІ Закону №113-IX правомірним є звільнення прокурора, який не пройшов атестацію, з цією підстави під час перебування такого прокурора на лікарняному, який був чинний на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та станом на момент розгляду справи.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення посилався на п. 19 розділу II Закону №113-ІХ в цілому, суд апеляційної інстанції безпосередньо послався на абз. 6 п. 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ.

02 жовтня 2024 року Конституційним Судом України прийнято рішення №9-р(I)/2024, яким:

1) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

2) окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вважаючи таке рішення Конституційного Суду України виключною обставиною щодо перегляду судового рішення, позивач звернувся до суду з цією заявою.

Статтею 52 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

За ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VIII (далі Закон №2136-VIII) закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є Кодексу адміністративного судочинства України.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи, суд зазначає наступне.

В адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження.

На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення.

Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі №420/6659/20.

Передусім суд звертає увагу на те, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 року у справі №808/1628/18 сформовано правовий висновок, згідно якого судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з вказаної нормативної підстави. У тій самій постанові вказано також, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення суду першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Суд констатує, що рішенням суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року, щодо перегляду якого за виключними обставинами звернувся позивач, є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позову, в зв`язку з чим це судове рішення не підлягає примусову виконанню, а тому, у розумінні п. 1 ч. 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України не може переглядатися за виключними обставинами.

Такий самий підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяви про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справі № 600/1450/20-а (ухвала від 13.04.2023), у справі № 140/11713/20 (ухвала від 27.04.2023), у справі № 240/35883/21 (ухвала від 27.04.2023), у справі № 200/5229/20-а (ухвала від 27.04.2023), у справі № 420/1255/21 (ухвала від 03.05.2023), у справі № 160/6238/20 (ухвала від 03.05.2023), у справі № 420/1319/21 (ухвала від 04.05.2023), а також в постанові Верховного Суду від 11.04.2024 по справі № 280/1992/21.

Про відсутність підстав для відступу від вказаних правових висновків вказав також і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21.12.2022 у справі № 140/2217/19.

Вищевикладене є окремою підставою для відмови у задоволенні заяви позивача.

Окрім цього суд звертає увагу на те, що Рішення Конституційного Суду України не мають зворотної дії.

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 року №8-зп вказав на те, що ч. 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Також, як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2010 року №20-рп/2010, незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 14.12.2000 року №15-рп/2000 визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Так, у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 02 жовтня 2024 року № 9-р(I)/2024 справа № 3-5/2023(5/23, 79/23) (пункт 2) визначено, що окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Правові висновки щодо виключно прямої (перспективної) дії Рішень Конституційного Суду України містяться в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 року у справі №616/458/21, а також в постановах від 23.05.2024 року у справі №990/235/23, від 18.11.2020 року у справі № 4819/49/19.

Як наслідок, Рішення Конституційного Суду України від 02.10.2024 року №9-р(I)/2024 не вплинуло на правильність висновків суду під час ухвалення судового рішення, про перегляд якого за виключними обставинами просить заявник, оскільки таке рішення не має юридичного значення для правовідносин, які існували та були предметом судової оцінки задовго до прийняття такого Рішення Конституційним Судом України.

Вищевикладене є окремою підставою для відмови у задоволенні заяви позивача.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 368 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (ч. 1 ст. 369 Кодексу адміністративного судочинства України).

При вказаних обставинах, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви позивача про перегляд рішення суду в даній справі за виключними обставинами належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 248, 256, 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справі №160/2829/21 відмовити повністю.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року у справі №160/2829/21 залишити в силі.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складено 18 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: Н.В. Боженко

Судді: Калугіна Н.Є.

Юрков Е.О.