Справа № 442/10061/24
Суддя: Крамар О. В.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/442/131/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамар О.В..

з участю секретаря Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом до відповідача про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення № ЗХ/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС від 19.11.2024 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 188-6 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 1360,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.11.2024 засобами поштового зв`язку, вона отримала поштове відправлення № 438, в якому містилися: вимога про надання документів № 3Х/ЛВ/33504/086/НД від 11.11.2024; акт № 3Х/ЛВ/26841/086-3Х/ЛВ/33504/П086 від 19.11.2024; протокол про адміністративне правопорушення № 3Х/ЛВ/33504/086/ПТ від 19.11.2024; постанова по справі про адміністративне правопорушення № ЗХ/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС від 19.11.2024. Відправником цього листа зазначено: Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Відповідно до постанови № ЗХ/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС від 19.11.2024, винесеної головним державним інспектором Орнатом Тарасом Михайловичем, підставою для її винесення став протокол про адміністративне правопорушення № 3Х/ЛВ/33504/086/ПТ від 19.11.2024 та додані до нього матеріали про адміністративне правопорушення.

Згідно вказаної постанови: директором гімназії № 14 Дрогобицької міської ради Львівської області вчинено такі порушення законодавства про працю другий пункт припису від 20.09.2024 № 3Х/ЛВ/26841/086/П не виконано, порушено вимогу пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Такий висновок інспектор обґрунтовує тим, що в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у формі перевірки встановлено, що адміністрацією гімназії № 14 Дрогобицької міської ради Львівської області не надано жодних підтверджуючих документів, які б свідчили про виконання другого пункту вказаного припису.

Вважає, що притягнення її до адміністративної відповідальності є незаконним, необгрунтованим та недоведеним, а постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № ЗХ/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС від 19.11.2024 підлягає скасуванню.

Представник позивача Зубрицька О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача Лепко Є.Є., заперечила щодо задоволення позову, покликаючись на його недоведеність та безпідставність.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 19.11.2024 головним державним інспектором Орнатом Тарасом Михайловичем, винесено постанову № ЗХ/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС, підставою для винесення став протокол про адміністративне правопорушення № 3Х/ЛВ/33504/086/ПТ від 19.11.2024 та додані до нього матеріали справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до вказаної постанови Коник-Осадча Людмила Ярославівна Директор Гімназії № 14 Дрогобицької міської ради Львівської області вчинила порушення вимог законодавства про працю, а саме:

- другий пункт припису від 20.09.2024 № ЗХ/ЛВ/26841/086/П не виконано порушення вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпПУ. В ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у формі перевірки встановлено, що адміністрацією Гімназії № 14 Дрогобицької міської ради Львівської області не надано жодних підтверджуючих документів, які б свідчили про виконання другого пункту припису, а саме вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З даної постанови вбачається, що підставою її складення є протокол про адміністративне правопорушення № 3Х/ЛВ/33504/086/ПТ від 19.11.2024.

Позивач стверджує, що оскаржувана постанова прийнята незаконно, упереджено, без врахування усіх обставин, що мають значення для справи. Стверджує, що інкриміноване їй адміністративне правопорушення за ст.188-6 КУпАП, не вчиняла.

Відповідно до вимог ч.1ст.2 КАС України,завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями ч. 2 статті 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд приходить до висновку, що докази, долучені стороною відповідача до матеріалів адміністративної справи в підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, не містять беззаперечних даних про те, що ОСОБА_1 вчинила адміністратвине правопорушення, передбачене ст.188-6 КУпАП.

Сама оскаржувана постанова не є беззаперечним доказом вини позивача у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

Зазначена постанова є предметом спору між сторонами та не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин, вказаних в оскаржуваній постанові.

Саме по собі описання адміністративного правопорушення в постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Суд критично ставиться до доводів відповідача, що позивач не виконав: другий пункт припису від 20.09.2024 № ЗХ/ЛВ/26841/086/П не виконано порушення вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпПУ, оскільки позивач заперечує, що йому було вручено припис, а відповідач в свою чергу не зміг довести протилежне.

Будь-якої більш конкретної інформації щодо об`єктивної сторони вчиненого адміністративного правопорушення постанова не містить.

Статтею 188-6 КУпАП передбачено відповідальність за: «Невиконання законних вимог посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіальних органів щодо усунення порушень законодавства про працю, зайнятість населення та загальнообов`язкове державне соціальне страхування або недопущення посадових осіб цих органів до здійснення заходів державного нагляду (контролю), підстави яких визначені законом».

Диспозиція статті носить бланкетний характер, тобто спрямовує до інших актів законодавства, котрі визначають відповідні правила, на порушення яких існує заборона.

У кожному конкретному випадку повинно бути встановлено, які саме спеціальні заборони покладено на особу відповідно до яких конкретно нормативних актів, та які з цих заборон порушено особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Суд вважає встановленим, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено факт вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення та не надано до суду жодних доказів в підтвердження правомірності свого рішення. Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів належними доказами факт вчинення позивачем зазначених в оскаржуваній постанові адміністративних правопорушень.

В силу вимог ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно зст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом постанови від 08.07.2020 року у справі 463/1352/16-а Верховний Суд також звертає увагу на те, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282).

У відповідності до вимог ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

За нормою ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, ст. 62 Конституції України, вважаю такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться в постанові про адміністративне правопорушення, у зв`язку з тим, що сама по собі постанова про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи.

Відповідно до вимог п.3 ч.3ст. 286 КАС України,за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, місцевий загальний суд, як адміністративний, має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні докази, з врахуванням встановленого КАС України, обов`язку відповідача доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, суд прийшов до висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення, а тому постанову про накладення адміністративного стягнення № ЗХ/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС від 19.11.2024, слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оскільки під час розгляду судом даної адміністративної справи відповідачем належними та допустимими доказами не доведений факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити шляхом скасування спірної постанови.

Окрім цього, суд вважає, що заява позивача про поновлення строку на звернення до суду з адміністративним позовом підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримала копію постанови про накладення адміністративного стягнення 21.11.2024. Суд вважає, що обставина пропущення строку позовної давності є поважною, а тому, строк звернення до суду з позовною заявою слід поновити.

Керуючись ст.ст. 6, 10, 19, 77, 90, 241-246, 286 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Поновити строк на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

Визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення № 3Х/ЛВ/33504/086/ПТ/ПС від 19.11.2024 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а у випадку відкладення складення рішення у повному обсязі чи його прийняття у письмовому провадженні в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 20.12.2024.

Суддя О.В. Крамар