Справа № 160/12128/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 рокуСправа №160/12128/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

09.05.2024р. через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачеві додаткової винагороди у період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. у зв`язку з перебуванням на лікуванні після отриманого поранення - протиправною;

- визнати бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень за жовтень та листопад 2023р. у зв`язку з участю у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України протиправною;

- визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати грошового забезпечення позивачеві, передбаченого Наказом №336 від 24.11.2023р., а саме: грошової премії у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023-24.11.2023, яка надається за сумлінне виконання службових обов`язків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 та окремого доручення Міністра оборони України №2683/з від 01.02.2023; надбавки за особливості проходження військової служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 №260 та окремого доручення Міністра оборони України №2683з від 01.02.2023 в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких іншим особам; одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби;

- зобов`язати відповідача виплатити додаткову винагороду у період з 02.11.2023 по 16.11.2023 у зв`язку з перебуванням на лікуванні після отриманого поранення;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві додаткову винагороду в розмірі 100 000 гривень за жовтень та листопад 2023 у зв`язку з участю у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві грошове забезпечення, передбачене Наказом №336 від 24.11.2023, а саме: грошову премію у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023-24.11.2023, яка надається за сумлінне виконання службових обов`язків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 та окремого доручення Міністра оборони України №2683/з від 01.02.2023; надбавку за особливості проходження військової служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 №260 та окремого доручення Міністра оборони України №2683з від 01.02.2023 в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких іншим особам; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби;

- стягнути з відповідача на користь позивача здійснені ним судові витрати в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 під час проходження якої від артилерійського обстрілу поблизу Вербового отримав травму, знаходився на лікуванні у період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р., що підтверджено медичною карткою хворого №3641 КП «Міська лікарня №4» Запорізької міської ради, а відповідно, вважає, що за час перебування його на лікуванні він має право на отримання додаткової винагороди, передбаченої п.1-2 Постанови КМУ №168 згідно до абз.4 п.10, п.11 Наказу Міністерства оборони України №566 від 26.09.2023р., однак, довідки про обставини травми за формою, затвердженою додатком 5 до Положення №402 на запит його адвоката відповідачем не було надано, як і не отримано додаткову винагороду за весь час лікування, що, на переконання позивача, є протиправною бездіяльністю відповідача. Крім того, позивач посилається і на те, що у жовтні та листопаді 2023р. здійснював заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф та згідно з постановою №168 мав отримати 100 000 грн., проте, отримав за жовтень лише 29550 грн., за листопад 2023р. не отримав 100 000 грн., що підтверджено банківською випискою. Також позивач вказав і на те, що у зв`язку із виключенням його зі списків особового складу, відповідно до Витягу з наказу №336 від 24.11.2023р. йому були призначені відповідні премії та надбавки, а саме: премія у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023 по 24.11.2023; надбавка за особливості проходження військової служби в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань відповідно до розд. XXIV Порядку №260; одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби, які так і не були виплачені в порушення п.4 розділу ХХХІІ Порядку №460, п.1, п.7 розділу ХХІУ Порядку №260, що є протиправною бездіяльністю відповідача, яка призвела до порушення його прав на отримання вищенаведених складових його грошового забезпечення. Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу, яка загалом становить 76572,03 грн. У своїх заявах від 25.05.2024, від 18.09.2024р. та відповіді на відзив від 23.09.2024р. представник позивача посилався на ті ж самі обставини та підстави, що і у позові, додатково зазначив про те, що оскільки у даній справі на підтвердження повноважень Шелегон Б.Я. представляти інтереси в/ч НОМЕР_1 надані не були, то відзив підписано особою, яка не має права на його підписання, що свідчить про неподання останнього відповідачем, а отже, про визнання ним позову (а.с.1-7, 37-39, 105-107, 117-126).

Ухвалою суду від 27.06.2024р. адміністративний позов позивача було повернуто позивачеві на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.52-53).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.08.2024р. було скасовано ухвалу суду від 27.06.2024р., а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.79-81).

Справа №160/12128/24 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 28.08.2024р. та, у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 26.07.2024р. по 30.08.2024р. включно у щорічній відпустці, отримано суддею Конєвою С.О. 02.09.2024р. (а.с.85).

Ухвалою суду від 02.09.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на спростування бездіяльності відповідача у цих правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.85-86).

Зазначена ухвала суду разом з адміністративним позовом була направлена та отримана відповідачем у його електронному кабінеті 10.05.2024р. (адміністративний позов) та 03.09.2024р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи, згідно до вимог ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.89-90).

16.09.2024р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивач повинен був звернутися із рапортом про нарахування та виплату додаткової грошової винагороди, передбаченої ПКМУ від 28.02.2022р. №168 до свого безпосереднього начальника як це визначає Статут внутрішньої служби ЗСУ в частині звернення військовослужбовця зі службових чи інших питань; до позову взагалі не додано будь-яких документів, які підтверджують факт перебування позивача на лікуванні, як і не додано доказів перебування на стаціонарному лікуванні у періоди з 02.11.2023 по 16.11.2023; відповідачем визначено порядок, підстави та документи, на підставі яких відбувається призначення та виплата вказаної додаткової винагороди, зокрема, згідно з пунктом 3 наказу №919 командира військової частини від 17.06.2023р. визначено, що комісія при розгляді наданих військовослужбовцями документів надає їм всебічну правову оцінку та відповідно до норм чинного законодавства визначає період військової служби за який військовослужбовець має право отримати додаткову грошову винагороду. Мінімальний пакет документів повинен містити: рапорт/заява від військовослужбовця або представника; довідка про обставини поранення (травми); документ від медичного лікарняного закладу, який підтверджує період стаціонарного лікування та лікарський діагноз; довідка (постанова) ВЛК; документ, який підтверджує перебування у відпустці за станом здоров`я, після тяжкого поранення, тобто, позивачем та представником позивача не обгрунтовано причин незастосування досудового порядку врегулювання спору, оскільки звернення до суду повинно бути крайнім проявом вирішення спору та захисту порушеного права; наказом командира військової частини визначено порядок звернення із метою отримання додаткової винагороди за поранення, натомість позивачем не використану вказану процедуру, рапорт чи заява з відповідними документами не подавались, тому підстави для нарахування додаткової винагороди відсутні; позивачем необґрунтовано вимагається нарахування та виплата премії у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023 по 24.11.2023; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023; одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби, оскільки відповідно до картки особового рахунку позивача, на момент його звільнення з військової частини з 24.11.2023р. останньому нараховано та виплачено все необхідне грошове забезпечення, у тому числі те, яке оспорюється у судовому порядку. Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023р. відповідачем зазначено, що така виплата неможлива у зв`язку з відсутністю підстав, визначених Порядком №260 та окремим роз`ясненням МОУ за №423/4071 від 05.07.2023р., при цьому, позивачем не конкретизовано за яких підстав йому повинна виплачуватись матеріальна допомога. На думку відповідача, позивачем при поданні позову не додано всіх необхідних документів на підтвердження протиправної бездіяльності відповідача та наявності підстав для призначення, нарахування та виплати вказаних грошових коштів. Окрім цього, відповідач вважає, що позивачем неправильно визначається момент та строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач не погоджується з діями відповідача щодо невиплати спірної додаткової винагороди, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальний процесуальний строк, передбачений ч.5 ст. 122 КАС України, однак за захистом своїх прав позивач звернувся лише 09.05.2024р., тобто з пропуском місячного строку, передбаченого законодавством України. Також, відповідач зазначив щодо необґрунтованості та безпідставності позовної вимоги позивача щодо стягнення з нього судових витрат на правову допомогу, оскільки заявлена сума стягнення є надмірною, не співрозмірною та такою, що не підлягає стягненню з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у його постановах від 27.06.2018р. №826/1216/16, №910/12876/19, №905/1795/18 та №922/2685/19. У запереченнях на відповідь на відзив від 25.09.2024р. представник відповідача послався на ті ж самі обставини, що наведені у відзиві на позов, додатково зазначив, що твердження позивача про не долучення представником відповідача довіреності на право представництва військової частини НОМЕР_1 не відповідає дійсності та до клопотання від 10.12.2024р. долучив довіреність №693/15023 від 17.07.2024р. (а.с.91-96,134-136,144-147).

У відповідності до вимог ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.12.2024р. розгляд даної справи було продовжено згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 13.12.2024р. (а.с.157).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 13.12.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу згідно Указу Президента №69/2022 від 24.02.2022р. за мобілізацією на посаді командира 1 протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 7 десантно-штурмової роти НОМЕР_2 десантно-штурмового батальйону про що свідчить копія паспорта позивача серії НОМЕР_3 від 13.10.2006р., копія військового квитка серії НОМЕР_4 та копія Витягу з наказу від 24.11.2023р. №336 (а.с.8-11, 15).

Згідно копії Витягу з наказу №336 від 24.11.2023р. позивача було звільнено з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років - п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 24.11.2023р.

Зазначеним наказом також було наказано виплатити позивачеві, зокрема:

- грошову премію у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023-24.11.2023, яка надається за сумлінне виконання службових обов`язків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 та окремого доручення Міністра оборони України №2683/з від 01.02.2023;

- надбавку за особливості проходження військової служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 №260 та окремого доручення Міністра оборони України №2683з від 01.02.2023 в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023;

- одноразову грошову допомогу у разі звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014р. №460.

При цьому, у наведеному наказі вказано, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до Порядку від 07.06.2018р. №260 за 2023 рік позивач не отримував (а.с.15).

Позивач у позові зазначив, що наведені складові грошового забезпечення згідно з наказом №336 від 24.11.2023р. йому виплачені не були, а також відповідачем і не нараховано та не виплачено додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168 за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. у зв`язку із перебуванням на лікуванні після отриманого поранення, додаткову винагороду у сумі 100 000 грн., передбачену постановою КМУ №168 за безпосередню участь у бойових діях за жовтень та листопад 2023р., премію у розмірі 580%, надбавку за особливості проходження військової служби, одноразову допомогу при звільненні та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань безпідставно в порушення вимог Порядку №260, постанови КМУ №460 та постанови КМУ №168 (а.с.1-7).

Вважаючи вищенаведену бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті вищенаведених складових його грошового забезпечення за згаданий вище період протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Щодо права позивача на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, у зв`язку з перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаним із захистом Батьківщини, суд зазначає про таке.

Питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» ( далі - Постанова КМУ №168).

За приписами пункту 1-1 Постанови КМУ №168 (на момент виникнення спірних відносин) установлено, що на період дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Згідно до пункту 1-2 Постанови КМУ №168 (на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже, із аналізу приписів наведеного чинного нормативно-правового акту слідує, що військовослужбовець має право на отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. за трьох умов, а саме: 1) наявності довідки про пов`язаність поранення із захистом Батьківщини; 2) перебування такого військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого; 3) перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи 01.09.2023р. позивач одержав вибухову травму. Цефалгічний синдром. Тінітус. За обставин: безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме: виконання бойових завдань у складі 2 десантно- штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 , на території України, в результаті обстрілу зі ствольної артилерії противника, що підтверджується Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 10.09.2024р. №693/22869 (а.с.100).

У подальшому, у зв`язку із отриманням вищеописаного поранення, повний діагноз: «травматична контузія виростків стегневої та малогомілкової кісток зліва, часткове пошкодження медіальної колатеральної зв`язки ПХЗ. Больовий синдром. Контрактура лівого колінного суглоба», позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська лікарня №4 Запорізької міської ради у період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р., що підтверджується копією Випискм із медичної карти стаціонарного хворого №3641 ОСОБА_1 (а.с.23-24).

Таким чином, зазначені встановлені вище судом обставини свідчать про те, що після отриманого вищенаведеного поранення під час захисту Батьківщини, позивач вищенаведений період знаходився на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я, а відповідно, суд приходить до висновку, що за викладених обставин, позивач має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., встановленої пунктом 1-2 наведеної Постанови КМУ №168(чинної у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р.(включно).

Разом з тим, факт не нарахування та невиплати відповідачем позивачеві додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 наведеної Постанови КМУ № 168 (чинної у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), у розмірі 100 000 грн. за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з отриманням ним поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно) підтверджується змістом копії довідки про розміри нарахованого та виплаченого позивачеві щомісячного грошового забезпечення станом на день його звільнення - 24.11.2023р. та змістом особового рахунку позивача (а.с.46, 99,129).

Окрім того, і з копії відповіді, наданої в/ч НОМЕР_1 на запит адвоката Співак В.А., за №693/9846 від 17.09.2024р., яка містить розрахунок нарахувань та виплат грошового забезпечення ОСОБА_2 вбачається, що додаткова винагорода за листопад 2023р. (за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р.) не була виплачена (а.с.45).

Водночас, вказана відповідь містить інформацію про те, що медичні документи, які були додані до вказаного адвокатського запиту були передані посадовим особам для розгляду та прийняття рішення у виплаті додаткової винагороди за період лікування після поранення під час захисту Батьківщини (а.с.45).

Тобто, із наведеного слідує, що у розпорядженні відповідача були наявні медичні документи про перебування позивача на стаціонарному лікуванні після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. станом на 17.09.2024р., що спростовує аргументи відповідача про не подання позивачем відповідних медичних документів до в/ч НОМЕР_1 .

Однак, станом на момент розгляду даної справи жодного доказу на підтвердження правомірності не нарахування та не виплати позивачеві наведеної вище додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168, за період його перебування на стаціонарному лікуванні після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно), відповідачем суду не надано.

А отже, враховуючи те, що вищенаведеними дослідженими судом доказами підтверджено факти перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з отриманням ним поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що було підставами для нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168 у розмірі 100000 грн. за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р., однак, подані позивачем вищенаведені медичні документи (виписка із медичних карток позивача як стаціонарного хворого) були проігноровані відповідачем всупереч вимогам наведеного пункту Постанови КМУ №168, тому суд приходить до висновку, що таку бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо не нарахування та невиплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100000 грн., слід визнати протиправною.

При цьому, роблячи такий висновок, судом також враховується і те, що згідно до п.п.22.3 п.22 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402, зареєстрованого у Мінюсті України 17.11.2008р. за №1109/15800 (далі - Положення №402) передбачено, що порядок передачі медичних та інших документів військовослужбовців, які перебували (перебувають) на лікуванні в закладах охорони здоров`я державної та комунальної форми власності та державних установах Національної академії медичних наук, до військових частин та/або ТЦК та СП встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Механізм здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та органами військового управління, з`єднаннями, військовими частинами, визначається Порядком здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2023р. №901 (далі - Порядок №901).

Для обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між військовими частинами, закладами охорони здоров`я і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки використовуються системи електронного документообігу Міноборони, Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями - п. 2 Порядку №901.

У відповідності до пунктів 4 та 5 Порядку №901 встановлено, що заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють надсилання таких документів (обмін такими документами) в електронній формі:

- заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють надсилання медичних документів (обмін такими документами) в електронній формі, зокрема, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою, затвердженою МОЗ;

- медичні документи військовослужбовця через систему електронного документообігу надсилаються, зокрема, закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, та до найближчого військово-медичного закладу охорони здоров`я протягом одного дня з моменту, коли військовослужбовець поступив на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я або вибув з нього, - іменний список військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, інші документи у разі потреби.

Заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідають за надання у повному обсязі документів, достовірність, актуальність та повноту інформації, що міститься у поданих документах - п.11 Постанови №901.

А отже, із аналізу наведених приписів, слідує, що зазначені вище виписки з медичних карток (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 відповідачем були отримані не тільки від позивача згідно листа відповідача №693/9846 від 17.09.2024р. (а.с.45), а й у наведений вище спосіб, встановлений Порядком №901 (інших доказів на спростування наведеного матеріали справи не містять), а відповідно, суд приходить до висновку, що наведені норми спростовують аргументи відповідача про обов`язковість подання рапорту позивачем саме для виплати додаткової винагороди, у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікування після отриманого поранення пов`язаного із захистом Батьківщини, оскільки таке нарахування та виплата повинно здійснюватися відповідачем на підставі отриманих від закладу охорони здоров`я медичних документів, отриманих у наведений вище спосіб, тому обґрунтовані правові підстави для не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168, у розмірі 100000 грн. за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р., у відповідача бути відсутні.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що наведена бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень, підриває авторитет держави в очах суспільства, військовослужбовців, які захищають Батьківщину та ніяким чином не може слугувати гарантіями держави щодо стимулювання закріплення кваліфікованих військових кадрів на військовій службі, що передбачено приписами вищенаведеної статті 9 Закону №2011-ХІІ.

З огляду на викладене, у даних правовідносинах, судом враховується і відповідна судова практика Європейського Суду з прав людини, зокрема, викладена у п.71 рішення «Рисовський проти України», де Суд прийшов до висновку, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішенні у справі «Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п.74).

А отже, з урахуванням аналізу наведеного рішення ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що вищенаведена протиправна бездіяльність відповідача не може бути визнана судом правомірними підставами для невиконання таким відповідачем - суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків в частині нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини у період з 02.11.2023р. по 16.11.2024р., що підтверджено копією Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3641 ОСОБА_3 , які у тому числі була отримана і відповідачем згідно його відповіді №693/9846 від 17.09.2024р. (а.с.45,127).

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не було наведено жодних підстав та не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності його бездіяльності в частині не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

Є неспроможними доводи відповідача з приводу не надання позивачем документів, які підтверджують факт його перебування на лікуванні у спірний період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р., оскільки такі доводи спростовуються не тільки доданою до позову копією Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3641, виданої КП «Міська лікарня №4 Запорізької області» про перебування позивача на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі у період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р., а й відповіддю самого відповідача №693/9846 від 17.09.2024р., у якому відповідач зазначив, що медичні документи (за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. за період лікування позивача після поранення під час захисту Батьківщини були передані посадовим особам для розгляду та прийняття рішення про виплату такої додаткової винагороди (а.с.23-24,45,127).

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача про не подання позивачем відповідного рапорту із медичними документами для виплати наведеної додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за вказаний вище період його перебування на стаціонарному лікуванні, оскільки подання такого рапорту у даному випадку не передбачено жодними нормами чинного законодавства, а відповідно, у цій частині наказ командира в/ч від 17.06.2023р. за №919, на який посилається представник відповідача, є незаконним та протиправним, оскільки суперечить Порядку №260 від 07.06.2018р., а також наведеним приписам Порядку №901.

Є безпідставними та не обґрунтованими і аргументи відповідача з приводу пропуску позивачем місячного строку звернення з даним позовом, встановленого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, звернення з цим позовом до суду тільки 09.05.2024р. та відсутність підстав у суду для поновлення такого строку, з огляду на те, що по-перше, з цього приводу у постанові від 14.08.2024р. Третім апеляційним адміністративним судом було зроблено висновок, що без надання відповідачем письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні висновок суду про пропущення строку звернення позивача з даним позовом до суду є передчасним, зазначене судове рішення набрало законної сили та підлягає виконанню і врахуванню у тому числі і відповідачем, як суб`єктом владних повноважень; по-друге, відповідачем так і не було на вимогу суду надано відповідного вищенаведеного письмового повідомлення, що позбавляє суд можливості перевірити дотримання позивачем строків звернення до суду; по-третє, така бездіяльність відповідача носить триваючий характер і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду, згідно зі сталою судовою практикою триваючим порушенням (бездіяльністю суб`єкта владних повноважень) - є триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити, зазначене формулювання бездіяльності закріплено і у постановах Верховного Суду від 04.03.2021р. у постанові ВП ВС у справі №9901/203/20, від 06.07.2023р. у справі №500/63/20.Також і у постанові Верховного Суду від 06.07.2023р. у справі №500/63/20 Колегія Суддів зазначила, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на викладене, посилання відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом та відсутність підстав для його поновлення, з урахуванням ігнорування відповідачем вимог суду щодо надання останнім доказів вручення позивачеві відповідного письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми позивачеві при звільненні, не беруться судом до уваги.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно), суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно), відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно), виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно), є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. у зв`язку з участю його у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України за жовтень та листопад 2023 року, задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає мовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 цього Закону).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - постанова КМУ №168).

Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування, застосовується з 24.02.2022р.

До вказаної постанови КМУ №168 від 28.02.2022р. неодноразово вносилися зміни та доповнення.

Так, згідно п.1-1 постанови КМУ №168 у редакції, чинній з 01.08.2023р. та у період - жовтень, листопад 2023р. (спірний період) було установлено, що на період дії воєнного стану, зокрема:

- військовослужбовцям Збройних Сил України, як беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

- військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

За приписами пункту 2-1 наведеного постанови КМУ №168 установлено, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають, зокрема, особливості виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1-1 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки. Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) - пункт 1-2 постанови КМУ №168.

На виконання вищезазначених змін, наказом Міністра оборони України від 25.01.2023р. № 44 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 № 177/39233), який набув чинності з 01.02.2023, внесені зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018(зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260) - доповнено розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

У пункті 2 розділу ХХХІУ згаданого Порядку №260 було передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода, згідно постанови КМУ №168, виплачується у таких розмірах, а саме:

100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

- під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

- із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії;

- на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

- з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника;

- з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту;

- кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів;

- з відбиття збройного нападу (воєнного ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

30 000 гривень - виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

- у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) ( далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);

- з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;

- із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логісничними) розпорядженнями.

Також і приписами пункту 4 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що підтвердженням безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

- бойовий наказ (бойового розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойового донесення або постова відомість (під час охорони об`єкту, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини - пункти 8 та 9 розділу ХХХІУ Порядку №260 у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Із аналізу наведених вище приписів слідує, що підставою для нарахування та виплати військовослужбовцям додаткової винагороди у розрахунку 100 000 грн. та 30 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 є виконання такими військовослужбовцями бойових (спеціальних) завдань, які перелічені у пункті 2 розділу ХХХІУ Порядку №260 та які повинні бути підтверджені бойовими наказами командирів, журналами бойових дій, рапортами (донесеннями) командирів підрозділів.

Разом з тим, жодних доказів (зокрема, бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу позивача), які б свідчили про те, що позивач брав участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, які перелічені вище у Порядку №260 у спірний період - жовтень та листопад 2023р. судом із матеріалів справи не встановлено, а учасниками справи (позивачем та відповідачем) суду не надано.

При цьому, слід зазначити, що згідно матеріалів справи, зокрема, копії Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 10.09.2024р. №693/22869 судом встановлено, що позивач одержав поранення (вибухову травму)01.09.2023р., а у період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. включно перебував на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я згідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3641(а.с.23-24,100), що спростовує доводи позивача про можливість виконання ним у цей період, у тому числі, і бойових завдань, перелічених у пункті 2 розділу ХХХІУ згаданого Порядку №260, які з боку позивача не підтверджуються жодними доказами всупереч вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не можуть бути прийняті до уваги і аргументи представника позивача з приводу того, що участь позивача у бойових діях підтверджується копією Довідки про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України від 12.09.2024р., оскільки зазначена довідка підтверджує безпосередню участь позивача у бойових діях у період з 10.08.2023р. по 27.08.2023р., що не є предметом даного спору, тому не може бути прийнята судом в якості належного доказу безпосередньої участі позивача у бойових діях у жовтні та листопаді 2023р., тобто, у спірний період.

Окрім того, слід зазначити, що за безпосередню участь у бойових діях у серпні 2023р. позивачеві додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. відповідачем було нараховано та виплачено у вересні 2023р., що підтверджено відомостями, які містяться у копії картки особового рахунку позивача (а.с.99).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обґрунтовані правові підстави для задоволення позову у наведеній частині у адміністративного суду відсутні, тому у цій частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача з приводу не виплати грошового забезпечення позивачеві, передбаченого наказом №336 від 24.11.2023р., а саме:

- грошової премії у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023-24.11.2023, яка надається за сумлінне виконання службових обов`язків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 та окремого доручення Міністра оборони України №2683/з від 01.02.2023;

- надбавки за особливості проходження військової служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 №260 та окремого доручення Міністра оборони України №2683з від 01.02.2023 в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023;

- одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби;

то у цій частині позову позивачеві також слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, судом установлено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.11.2023р. позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини з 24.11.2023р. про що свідчить зміст копії наведеного наказу (а.с.15).

Окрім того, як видно зі змісту наведеного наказу, було наказано виплатити позивачеві, зокрема: 1) грошову премію у розмірі 580% від посадового окладу з 01.11.2023-24.11.2023, яка надається за сумлінне виконання службових обов`язків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 та окремого доручення Міністра оборони України №2683/з від 01.02.2023; 2) надбавку за особливості проходження військової служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 №260 та окремого доручення Міністра оборони України №2683з від 01.02.2023 в розмірі 87,8% з 01.11.2023 по 24.11.2023; 3) одноразову грошову допомогу у разі звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014р. №460(а.с.15).

Наведені складові грошового забезпечення позивача були виплачені відповідачем позивачеві у загальній сумі 48079,21 грн., а саме: 1) премія у розмірі 580% у сумі 14708,80 грн.; 2) надбавка за особливості проходження служби 87,8% у розмірі 2598,88 грн.; 3) одноразова грошова допомога у разі звільненні з військової служби в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25% місячного забезпечення, за 9 місяців військової служби у розмірі 9120,51 грн., що підтверджується відповідною копією розрахунку та інформацією з відомості зарахувань заробітної плати стосовно позивача (а.с.46,101).

Також зарахування наведеної загальної суми грошового забезпечення у розмірі 48079,21 грн. на банківський рахунок позивача відбулося 29.11.2023р. о 17:42 год., про що свідчить виписка КБ «ПриватБанк» із рахунку позивача (а.с.12).

На спростування вищенаведених досліджених судом доказів інших доказів, які б свідчити про не отримання наведених складових грошового забезпечення, які є предметом цього спору, позивачем суду не надано.

За викладених обставин, бездіяльність відповідача у згаданій частині позовних вимог судом не встановлена та спростовується вище дослідженими судом доказами, які позивачем не оспорені (інших доказів не надано), тому суд приходить до висновку, що у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Не підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог п.1 та п.2 розділу ХХІУ Порядку №260 від 07.06.2018р. передбачено, що військовослужбовцям один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами.

Згідно п.7 розділу ХХІУ наведеного Порядку №260 установлено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги - п.9 розділу ХХІУ Порядку №260 від 07.06.2018р.

Таким чином, із аналізу наведених вище приписів слідує, що матеріальна допомоги для вирішення соціально-побутових питань виплачується військовослужбовцям один раз на рік, в календарному році, в якому вони приступили до виконання обов`язків за посадами, за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення передбаченого в кошторисі Міністерства оборони та за умови подання військовослужбовцем рапорту.

В той же час, фактів подання позивачем рапорту про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у відповідному календарному році, а також і відмови у такій виплаті відповідачем, судом із наявних в матеріалах справи документів не виявлено, а позивачем таких доказів суду не надано.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність доказів звернення позивача з рапортом про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до відповідача у відповідності до вимог п.9 Порядку №260 від 07.06.2018р., а також і доказів відмови у такій виплаті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Також судом критично надається оцінка доводам представника позивача з приводу того, що відзив на позов підписаний особою Шелегон Б.Я., який не має права його підписувати, оскільки доданою до відзиву на позов довіреністю представляти інтереси в/ч НОМЕР_5 вказаному представнику надані не були та зазначене свідчить про неподання відповідачем відзиву, а отже визнання ним позову, з огляду на те, що зазначене не відповідає дійсності, оскільки представником Шелегон Б.Я. на підтвердження повноважень представлення інтересів від імені відповідача та права на підписання відзиву на позов була надана копія довіреності від 17.07.2024р. №693/15023 за якою саме командиром в/ч НОМЕР_1 Волошиним Д.С. було уповноважено Шелегона Б.Я. представляти інтереси відповідача, у тому числі і підписувати відзиви на позов (а.с.150), що відповідає вимогам до оформлення довіреності, встановленим ст.59 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому наведені доводи представника позивача про неподання відповідачем відзиву та визнання позову є неспроможними.

Що стосується вимог позивача з приводу стягнення з відповідача на його користь судових витрат, у тому числі і на професійну правничу допомогу, яка загалом становить 76572,03 грн., про що зазначено позивачем у позові, то у цій частині позовні вимоги позивача також задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи - ч.3 ст.132 наведеного Кодексу.

За приписами ч.3, ч.4 та ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом для справи.

Так, зі змісту договору №17/02/2024 про надання юридичної (правничої) допомоги від 17.02.2024р., укладеного між АО «ЛІГА СОВА» (далі - АО) та ОСОБА_1 (надалі - Клієнт) видно, що АО прийняло на себе зобов`язання з надання професійної правничої допомоги, пов`язаної із здійсненням представництва інтересів «Клієнта» та захисту його законних прав з питань щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, зокрема, у всіх судових органах - п.2.1 договору розділу 3 договору(а.с.26).

Пунктом 4.2 розділу 4 договору встановлено, що після виконання робіт (надання послуг) АО і Клієнт підписують Акт виконаних робіт (наданих послуг) з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг).

Так, у позові представник позивача посилається на те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач планує понести в зв`язку із розглядом справи складається з витрат на професійну правничу допомогу, яка надається АО «Ліга Сова» з розрахунку вартості наступних послуг: 1) усна консультація щодо питань невиплати всіх видів забезпечення при звільненні з військової служби та додаткової винагороди військовослужбовцю за період його перебування на лікуванні після отриманого поранення - 1000 грн.; 2) складання звернень та адвокатського запиту на командування військової частини щодо невиплати всіх видів забезпечення при звільненні з військової служби та додаткової винагороди військовослужбовцю за період його перебування на лікуванні після отриманого поранення - 3000 грн.; 3) аналіз реєстру судових рішень невиплати всіх видів забезпечення при звільненні з військової служби та додаткової винагороди військовослужбовцю за період його перебування на лікуванні після отриманого поранення - 1000 грн.; 4) зустріч з клієнтом для узгодження правової позиції у випадку звернення до суду із позовною заявою - 1000 грн.; 5) складання позовної заяви до НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії та направлення її до Дніпропетровського окружного адміністративного суду - 5000 грн.; 6) складання відповіді на відзив - 5000 грн.; 7) складання заяви з процесуальних питань - 3000 грн.; 8) участь уповноваженого члена АО та/або залученого адвоката у судовому засіданні за позовом Клієнта з приводу невиплати всіх видів забезпечення при звільненні з військової служби та додаткової винагороди військовослужбовцю за період його перебування на лікуванні після отриманого поранення - 3000 грн.; 9)прибуття уповноваженого члена АО до відповідного суду для участі в судовому засіданні за наведеним позовом - 1500 грн.; 10) у разі, якщо буде досягнуто мету представництва (прийнято судове рішення про задоволення позову Клієнта) Клієнт додатково сплачує АО гонорар, сума якого дорівнює 10% від фактично отриманої суми відповідних виплат, що є частиною гонорару АО, у зв`язку із чим сума судових витрат загалом становить 76572,03 грн. (а.с.5).

Разом з тим, ні до позову, ні у ході судового розгляду справи позивачем не було надано жодного документу з якого можливо встановити вартість послуг АО, які нібито надавалися та наведені вище, не було надано ні акту виконаних робіт (наданих послуг), що передбачено п.4.2 розділу 4 договору, ні детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, ні здійснених позивачем витрат у розмірі 76572,03 грн., що позбавляє суд можливості перевірити реальність та обґрунтованість понесених позивачем витрат на правову правничу допомогу у вказаному розмірі.

Також судом враховується і те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин, слід дійти висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 76572,03 грн., тому у вказаній частині позовних вимог, позивачеві слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат саме по сплаті судового збору з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.12 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022р, у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно), протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168 від 28.02.2022р, у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 02.11.2023р. по 16.11.2023р. (включно).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва