Справа № 442/8686/24
Суддя: Хомик А. П.
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №442/8686/24
Провадження №2-а/442/116/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобичі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

17.10.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить скасувати постанову від 07 жовтня 2024 року, винесену Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у виді штрафу у розмірі 17000 грн., провадження у справі закрити.

Позов обґрунтовує тим, що 07 жовтня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_3 безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення №б/н від 07 жовтня 2024 р. та винесено оскаржувану постанову №б/н від 07 жовтня 2024 р. про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Інкримінований склад адміністративного правопорушення визначено наступним чином: «...Гр. ОСОБА_1 являючись військовозобов`язаним під час дії в Україні особливого періоду порушив вимоги законодавства про мобілізацію, визначені ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п.21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 року ( далі Порядку), а саме: не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 по повістці о 08.00 год. 17.08.2024 року. Також ОСОБА_1 не з`явився у строк, визначений п.24 Порядку, який передбачає обов`язок з`явитися не пізніше трьох днів від визначеної у повістці дати та не повідомив про причини неявки шляхом безпосереднього звернення або у будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує 7 календарних днів. Вина правопорушника ОСОБА_1 у вчиненні даного адміністративного правопорушення доводиться копією повістки №034347, акту про відмову від отримання повістки від 16.08.2024.».

Відповідач-1 в оскаржуваній постанові зазначив суперечливі факти, які не становлять склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В Постанові №б/н від 07 жовтня 2024р. зазначено «... ОСОБА_1 не з`явився до Дрогобицького РТЦКта СП по повістці о 08.00 на 17.08.2024р.», «16.08.2024 ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки, про що 16.08.2024р складено Акт та дано пояснення до Відділення поліції №1 Дрогобицького районного відділу поліції ГУНП у Л/о»

Сам факт відмови від прибуття по повістці не становить cклад адміністративного правопорушення. Юридичний склад ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» включає в себе обов`язок «...- повідомлення про причини неявки», що позивач зробив 16.08.2024р.

Звертають увагу Суду на те, що позивач письмовою заявою від 07.05.2024 в межах встановлених строків повідомив ІНФОРМАЦІЯ_5 про те, що він не підлягає призову під час мобілізації на особливий період, чим виконав вимоги п.24 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. №560 в контексті триденного строку повідомлення про причини неприбуття у строк визначений у повістці на відправку. Подання письмової Заяви від 07.05. 2024 р. із доказами які засвідчують право на альтернативну (не військову) службу під час мобілізації не становить склад інкримінованого адміністративного правопорушення та не підлягає кваліфікації у вигляді пасивної поведінки суб`єкта правопорушення.

Також з пояснення позивача вбачається, що « ... (він) не відмовляється з`являтись і з`являвся по повістках, а також просив замінити військову службу невійськовою у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями ОСОБА_3 » ( Протокол № б/н від 07 серпня 2024р, Пояснення від 16.08.2024р.).

Окрім того, ІНФОРМАЦІЯ_5 всупереч вимогам п.п. 1, 8, 9, 11 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154, не дано відповідь і в той же час не відмовлено у розгляді і задоволенні заяви позивача від 07.05.2024р., з якою він звертався особисто і прохав про заміну військової служби - невійськовою саме з релігійних підстав, оскільки є ОСОБА_4 .

Також суперечливими є диспозиції описаних порушень в Протоколі, в якому зазначено про порушення п. 22 Порядку проведення призову, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024р №560. В той же час у Постанові зазначено про порушення п. 21 та 24 Порядку проведення призову затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024р №560.

Оскаржувана Постанова була прийнята Відповідачем-1 в умовах не з`ясування та не встановлення належних обставин справи. Відповідач-1 не з`ясувавши всіх обставин справи, здійснив грубе порушення у т.ч. положень ст.ст. 277-2, 278, 279, 280 КУпАП.

Позивач звертався із письмовою заявою та доказами із зазначенням про те, що позивач має право на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну не військову службу на підставі ч.4 статті 35 Конституції України та надав докази, як засвідчують існування вказаних обставин, однак, всупереч положенням діючого національного законодавства, прецедентній практиці ЄСПЛ та роз`ясненням Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (Лист Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини №1218.4/3-37210.3/23/42.2.2 від 08.01.2024 р.) та прецедентним судовим рішенням Відповідач-1 фактично відмовляє Позивачу у визнанні права на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну невійськову службу. Звертає увагу Суду на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2024 р. по судовій справі №554/6108/23 у якій зазначено про те, що «....оскільки позивач має право на виконання свого військового обов`язку шляхом його заміни на альтернативну (невійськову) службу та заявляє про своє бажання скористатись правом альтернативної служби, то відповідачем протиправно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності зі ч.2 ст. 210-1 КУпАП...» ...

Позивачем додержані положення ст. 22 та 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ. Згідно пункту 24 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ( в редакції від 18.05.2024 р. діючої станом на дату виникнення інкримінованого правопорушення) він відноситься до категорії осіб яким належить право на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу під час мобілізації, зокрема, він належить до категорії «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках».

З вказаних підстав просить визнати протиправною постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та скасувати її.

Ухвалою судді від 18.10.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. Відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.

13.10.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_6 надійшов відзив на позов. Просять у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що викладені доводи позивача не спростовують вчинення ним адміністративного правопорушення, що оспорюється, а зводяться до намагання уникнути адміністративної відповідальності. Позивач у позовній заяві не заперечує те, що він не прибув у строк визначений у повістці, разом з тим, вважає, що подання заяви про неможливість виконання ним військового обов`язку у зв`язку із релігійними переконаннями є поважною причиною. Водночас, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження існування поважних причин неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 передбачених законодавством не надано. Позивач не заперечує факт отримання повістки на прибуття в ІНФОРМАЦІЯ_3 на 08.00 год. 17 серпня 2024 року та не заперечує, що він не прибув у строк, визначений у повістці, разом з тим, вважає, що надання до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяви від 07.05.2024 про неможливість виконання військового обов`язку через релігійні переконання звільняє його від дотримання військового обов`язку. Вважають, що позивачем не доведено прибуття по повістці 17.08.2024 чи поважності причин неприбуття, що могло б виключити склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за що передбачена відповідальність за ч.3 ст.210-1 КУПАП.

25.10.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшли письмові пояснення на позов. Позову не визнають. Зазначають, що 16.08.2024 уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою вирішення питання про призов позивача на військову службу здійснювалось оповіщення про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_5 на 08.00 год. 17.08.2024 року, однак позивач відмовився від отримання даної повістки, про що складено відповідний акт. Також позивача ознайомлено з правилами військового обліку та попереджено про відповідальність за ухилення від військового обліку, про що свідчить його особистий підпис у попередженні від 16.08.2024, однак, позивач проігнорував обов`язок з`явитися по ній і про поважність причин такої неявки не повідомив, чим порушив вимоги законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, відповідальність, в особливий період, за що передбачена частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Звертає увагу, що статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності визнаються:

-перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;

-смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Таким чином, відповідачем при здійсненні провадження про адміністративне правопорушення та винесенні постанови від 07.10.2024 року за справою про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 досліджено всі обставини справи, встановлено, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною 3 статті 210-1 КУпАП, у зв`язку з чим оскаржувана постанова є законною і обґрунтованою

Суд, розглянувши справу, дослідивши наявні у справі докази, встановив наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Частиною 1 ст. 9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 -5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 07.05.2024 позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про застосування відносно нього ст. 35 Конституції України як норму прямої дії, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, він належить до релігійної організації Свідків Єгови. Виконання цього обов`язку замінити альтернативною (невійськовою) службою.

В подальшому ОСОБА_1 16.08.2024 відмовився від отримання повістки про виклик на 17.08.2024 о 08.00 до ІНФОРМАЦІЯ_4 для призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місця проходження служби, що підтверджується Актом відмови від отримання повістки.

07 жовтня 2024 року головним спеціалістом командування ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП за те, що він, являючись військовозобов`язаним, під час дії в Україні особливого періоду, порушив вимоги законодавства про мобілізацію, визначені ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пунктом 22 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024, а саме: не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 по повістці о 08 год. 17.08.2024.

ОСОБА_1 були роз`яснені його права та обов`язки, визначені ст. 268 КУпАП, доведено зміст ст. 63 Конституції України та доведено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 11.00 год. 07.10.2024 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 у кабінеті №19.

07.10.2024 Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_6 було постановлено оскаржувану постанову за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_1 та накладено штраф у розмірі 17000 грн. за те, що він являючись військовозобов`язаним під час дії в Україні особливого періоду порушив вимоги законодавства про мобілізацію, визначені ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п.21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 року ( далі Порядку), а саме: не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 по повістці о 08.00 год. 17.08.2024 року. Також ОСОБА_1 не з`явився у строк, визначений п.24 Порядку, який передбачає обов`язок з`явитися не пізніше трьох днів від визначеної у повістці дати та не повідомив про причини неявки шляхом безпосереднього звернення або у будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів. Вина правопорушника ОСОБА_1 у вчиненні даного адміністративного правопорушення доводиться копією повістки №034347, акту про відмову від отримання повістки від 16.08.2024».

Статтею 210-1 КУпАП визначено порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» було прийнято рішення про оголошення та проведення часткової мобілізації, а отже з цього періоду в Україні діє особливий період.

Відповідно Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. З цієї дати діє воєнний стан, а тому порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є підставою для притягнення до відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З аналізу вищезазначених норм вбачається обов`язок громадян з`явитися, зокрема до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» також визначено, що поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності визнаються:

- перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;

- смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Тобто, законодавцем чітко визначено перелік причин, які є поважними.

З аналізу вищезазначених норм вбачається обов`язок громадян з`явитися, зокрема до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

З матеріалів справи вбачається, що 16.08.2024 ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки про виклик на 17.08.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дана обставина сторонами не оспорюється.

Позивач у позовній заяві не заперечує те, що він не прибув у строк визначений у повістці, оскільки ним було подано заяву про неможливість виконання ним військового обов`язку у зв`язку із релігійними переконаннями.

Відповідно до Довідки виданої Релігійною організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 26 квітня 2024 року №6765, ОСОБА_1 з 2010 року є присвяченим служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

Разом з тим, відповідно до п. 3 Указу Президента від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30-34,38,39,41-44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 16 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), затвердженого Законом України від 03.03.2022 року №2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

За змістом ч. 4 ст. 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до положень ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24,25,27-29,40,47,51,52,55-63 цієї Конституції.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо наявності у нього права на отримання відстрочки від призову під час мобілізації у зв`язку з релігійними переконаннями на підставі норм частини четвертої статті 35 Конституції України та статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», суд зазначає наступне.

Дійсно, частиною четвертою статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з положеннями частині третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Стаття 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Свобода думки, совісті і релігії» у частині першій фактично повторює правові засади, проголошені у статті 18 Загальної декларації прав людини, а саме: «1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно».

Водночас частина друга статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доповнює постулати щодо свободи думки, совісті та релігії і вказує на виняткові випадки, коли така свобода може бути обмеженою: «2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Таким чином, уряди держав-членів Ради Європи, окрім утвердження в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міжнародних нормативних прерогатив на свободу думки, совісті та релігії людини проголошених ООН, все ж вказують на можливість обмеження їхньої реалізації, якщо такі обмеження, перш за все, передбачені чинним законодавством демократичного суспільства та покликані захищати громадську безпеку, публічний порядок, здоров`я чи моральні засади, а також покликані захищати права та свободи інших членів суспільної ланки.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

В умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону N 2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону N 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Проаналізувавши в сукупності надані сторонами по справі докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята уповноваженим на те органом відповідно до вимог КУпАП, права ОСОБА_1 під час розгляду справи були дотримані, а вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є доведеною та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання позивача на незаконність оскаржуваної постанови через те, що він за релігійним переконанням не може бути призваний на військову службу, суд не бере до уваги, оскільки постанова винесена відносно позивача за порушення законодавства про мобілізацію, вчинене в особливий період, а саме: не з`явився за викликом у вказаний час і дату.

Об`єктивна сторона правопорушення, полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме: не з`явлення за викликом до РТЦК для з метою призову на військову службу.

Релігійне віросповідання, не є законною підставою для неявки до РТЦК.

Отже, всебічно дослідивши обставини справи, а також надані сторонами докази кожен окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Дослідивши оскаржувану постанову, встановлено що вона відповідає вимогам законодавства, оскільки містить всі елементи, що повинні міститися в постанові відповідно до ст. 283 КпАП України. Підстави для її скасування відсутні.

З огляду на викладене, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250-251, 255, 286, 295 КАС України, ст.ст. 35, 64 Конституції України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації»,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а у випадку відкладення складення рішення у повному обсязі чи його прийняття у письмовому провадженні в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя А.П. Хомик