Справа № 594/1345/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 594/1345/24 пров. № А/857/27607/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Носа С. П.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року (прийняте в м. Борщеві суддею Зушман Г. І.; складене в повному обсязі 11 жовтня 2024 року) в адміністративній справі № 594/1345/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматизованому режимі,

В С Т А Н О В И В :

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Борщівського районного суду Тернопільської області із вказаним позовом та просив:

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2959070 від 01 вересня 2024 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі також - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн;

- справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, закрити.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що притягнення його адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП є незаконним, не обґрунтованим та не доведеним, а тому оскаржувана постанова в справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказав, що співробітник поліції склав вказану постанову за непристебнутий ремінь безпеки у інваліда ОСОБА_2 у межах населеного пункту. Виключення з правил, про яке він повідомив, враховане поліцейським не було. У матеріалах цієї адміністративної справи є відеофіксація і на відео не зафіксовано момент вчинення правопорушення, а саме: порушення правил користування ременями безпеки.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Постанову серії ЕНА № 2959070 від 01 вересня 2024 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за частиною п`ятою статті 121 КУпАП про накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн на ОСОБА_1 , винесену Інспектором ВП № 1 (м. Борщів) Чортківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі також - РУП ГУ НП в Тернопільській області Джумагою М. Р. змінено.

ОСОБА_1 звільнено від адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення і обмежитись усним зауваженням.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ НП в Тернопільській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права і всупереч об`єктивним обставинам. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову через його безпідставність.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що захід адміністративного стягнення, застосований до позивача в рамках частини п`ятої статті 121 КУпАП неможливо замінити на підставі норм статті 22 КУпАП; при цьому, санкцією частини п`ятої статті 121 КУпАП не передбачено такого виду стягнення, як усне зауваження. Не допускається застосування стягнення нижче нижчої межі, передбаченої санкцією відповідної статті, а також перевищення його максимального розміру. Отже, за вказаних обставин неможливо звільнити позивача від адміністративної відповідальності, яка чітко зафіксована нормами законодавства.

З приводу посилань позивача на те, що пасажирові ОСОБА_2 дозволяється не пристібатися ременем безпеки, так як він є інвалідом ІІІ групи, то відповідно до пункту 2.3 ПДР дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки. Проте, із наданої позивачем копії пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_3 по загальному захворюванню не прослідковується жодних фізіологічних особливостей, які унеможливлюють користування ременями безпеки, а інших доказів щодо таких фізіологічних особливостей, надано не було.

Звертає увагу, що сам факт перевезення непристебнутого пасажира позивачем визнається та не є спірним і тому не потребує доведення; також цей факт підтверджується відеозаписом з нагрудної камери.

Позаяк, як видно з матеріалів справи, позивач дійсно допустив порушення вимог ПДР та норм КУпАП, а тому оскаржувану постанову винесено працівником поліції у межах своїх повноважень, з дотриманням вимог закону та відповідно до об`єктивних обставин справи.

Також просило проводити розгляд справи за відсутності представника ГУ НП в Тернопільській області.

Позивач подав відзив на вказану апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції. Тому просив рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Покликаючись на фактичні обставини справи, норми КУпАП, Конституції України, постанову Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, Рішення Європейського Суду з прав людини та судову практику, вказав, що на відповідача покладений обов`язок щодо збирання доказів та доказування правомірності свого рішення, а звинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви про винність особи трактуються на її користь.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, інспектором ВП № 1 (м. Борщів) Чортківського РУП ГУ НП в Тернопільській області Джумага М. Р. виніс відносно позивача ОСОБА_1 постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматизованому режимі, серії ЕНА № 2959070 від 01.09.2024 за частиною п`ятою статті 121 КУпАП, згідно з якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 510 гривень.

За змістом постанови 01 вересня 2024 року о 14.52 год. ОСОБА_1 в с. Вільховець по вул. Центральній Чортківського району Тернопільської області керував транспортним засобом марки «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1 , з обладнаними засобами пасивної безпеки, та перевозив пасажира, який був не пристебнутий ременем пасивної безпеки, чим порушив підпункт 2.3. (в) ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною п`ятою статті 121 КУпАП.

У графі 7 «До постанови додаються» вказано: відео з нагрудної камери NC 200614.

Вважаючи зазначену постанову неправомірною, ОСОБА_1 оскаржив її до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувану постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за частиною п`ятою статті 121 КУпАП про накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн на ОСОБА_1 необхідно змінити та звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пунктів 8, 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань:

регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів;

у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до частини першої статті 40 вказаного Закону поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Також відповідно до приписів частин першої, другої статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема: про порушення правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша і друга статті 121-3, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, стаття 127-3, частини перша і друга статті 127-4, статті 128 - 129...).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух».

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до цього Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 р. (далі ПДР).

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (статті 41, 53 цього Закону).

Також частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасників дорожнього руху зобов`язано знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом пункту 1.1 ПДР ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Пунктом 1.9 ПДР визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту «в» пункту 2.3 ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Частиною п`ятою статті 121 КУпАП встановлено, що порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

За приписами статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За вимогами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

А згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також, за приписами статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

А статтею 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції, в судовому засіданні оглянуто та досліджено відеозапис, що знаходиться на цифровому носії інформації DVD-R та міститься в матеріалах справи, на якому зафіксовано факт порушення правил користування ременем безпеки пасажиром автомобіля марки «Fiat Scudo», під керуванням ОСОБА_1 .

Оскільки відповідач надав суду належні докази, які підтверджують обставини порушення ОСОБА_1 ПДР, який теж цього не заперечував, перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву, отже у суду є всі підстави вважати, що позивач мав би нести відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 125 КУпАП.

Допитаний як свідок поліцейський відділення поліції № 1 (м. Борщів) Чортківського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 01 вересня 2024 року у с. Вільховець по вул. Центральній було зупинено мікроавтобус під керуванням ОСОБА_1 , який перевозив пасажира, не пристебнутого ременем безпеки. Цей автомобіль рухався навпроти них, а тому вони це побачили. На місці зупинки ОСОБА_1 вину визнав. Пасажир не виходив з автомобіля і вони його не опитували. Водій ОСОБА_1 користувався ременем безпеки, а пасажир - ні.

Також у судовому засідання позивач ОСОБА_1 пояснив, що дійсно працівники поліції склали на нього постанову про накладення штрафу за те, що він перевозив пасажира, який не був пристебнутим ременем безпеки.

Дійсно, в його автомобіль на пасажирське сидіння сів його знайомий ОСОБА_2 , однак він не встиг ще пристебнутися, оскільки після того, як вони почали рух, поліцейські їх зупинили. Крім того, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю, однак йому не відомі причини інвалідності.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції покликався на пункт 4 частини третьої статті 286 КУпАП, відповідно до якої за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Також суд першої інстанції аналізуючи приписи статті 22 КУпАП дійшов висновку, що нею не заборонено застосування такої до частини п`ятої статті 121 КУпАП.

Відтак, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 є отримувачем пенсії у разі втрати годувальника, а пасажир ОСОБА_2 є особою з інвалідністю, а також на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення не спричинило жодних тяжких наслідків для суспільства, сам він керував автомобілем, будучи пристебнутим ременем безпеки, що підтвердив поліцейський ОСОБА_4 в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування в цьому випадку статті 22 КУпАП та звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Натомість заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що захід адміністративного стягнення, застосований до позивача в рамках частини п`ятої статті 121 КУпАП неможливо замінити на підставі норм статті 22 КУпАП, а санкцією частини п`ятої статті 121 КУпАП не передбачено такого виду стягнення, як усне зауваження; що не допускається застосування стягнення нижче нижчої межі, передбаченої санкцією відповідної статті, а також перевищення його максимального розміру.

Так, відповідно до приписів статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

При цьому, як уже було зазначено вище, відповідно до статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною п`ятою 121 КУпАП, розглядають органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відтак, враховуючи наведені приписи законодавства, колегія суддів зауважує, що уповноваженим суб`єктом, наділеним виключними дискреційними повноваженнями звільняти порушника від адміністративної відповідальності, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням, у цих спірних правовідносинах, є виключно органи Національної поліції, як органи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною п`ятою статті 121 КУпАП.

Тобто, приймаючи рішення про звільнення порушника від адміністративної відповідальності, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції, тим самим втрутившись у дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства.

Наведена правова позиція також знаходить своє відображення в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 266/3228/16-а, від 12.12.2019 у справі № 678/568/17, від 26.05.2020 у справі № 520/2098/17.

А тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за правилами статті 22 КУпАП та про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

З приводу покликань позивача у відзиві на апеляційну скаргу про недоведеність належними доказами вчинення ним адміністративного правопорушення колегія суддів апеляційного суду зауважує, що суд першої встановив наявність складу правопорушення, вчиненого позивачем, в тому числі й визнання останнім перевезення пасажира, не пристебнутого ременем безпеки; натомість позивач вказаних висновків шляхом подання апеляційної скарги не оскаржив.

Одним із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом закріплений у статті 8 КАС України.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 9 КАС України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).

Відповідно до імперативних приписів частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виключенням, коли суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, є факт встановлення під час розгляду справи порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308 КАС України).

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 240/5582/23.

Водночас у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції не встановив наявність порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ГУ НП в Тернопільській області необхідно частково задовольнити; рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволенні позову; у решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з прийняттям в цій частині постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року в адміністративній справі № 594/1345/24 в частині задоволених позовних вимог шляхом зміни заходу стягнення, накладеного на ОСОБА_1 постановою серії ЕНА № 2959070 від 01 вересня 2024 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням, скасувати і прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволенні позову.

У решті рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року в адміністративній справі № 594/1345/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 18.12.24