Справа № 200/3498/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року справа №200/3498/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року (повне судове рішення складено 05 серпня 2024 року) у справі № 200/3498/24 (суддя в І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Відділу Державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №039699 від 14.02.2024, прийняту начальником відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що державними інспекторами було складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно вказаного акту на момент проведення перевірки виявлено порушення ст. 34 Закону України «Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344-III), а саме відсутня індивідуальна контрольна книжка водія, або копія графіка змінності водіїв. Вказано на те, що під час складання вище вказаного акту позивачем неодноразово було повідомлено інспектору, що в нього відсутні наймані працівники та він особисто не є найманим водієм, що зазначив в даному акті своїм письмовим запереченням - поясненням та підписом. Під час розгляду вказаного акту керівнику відділу Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області було надане усне пояснення-заперечення та клопотання про долучення доказів, а саме індивідуально-контрольної книжки водія на 1-й квартал 2024 року, в якому з чітким посилання на вимоги Закону № 2344-III зверталась увага на відсутність в діях ОСОБА_1 порушень вимог ст. 60 Закону № 2344-III. Однак, вказані пояснення та докази не взято до уваги при винесенні спірної постанови. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що положеннями ст. 48 Закону № 2344-III передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність індивідуальної контрольної книжки водія передбачено Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Наголошує, що позивач є автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», а відповідно суб`єктом господарювання.

Також апелянт наводить та просить врахувати сталу судову практику з цього питання щодо перевезень вантажу для власних потреб.

Щодо відсутності документів в момент проведення перевірки апелянт звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 49 Закону № 2344-ІІІ, водій транспортного засобу зобов`язаний: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; перевіряти надійність пломбування, закріплення, накриття та ув`язування вантажу для його безпечного перевезення; забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, та своєчасно його доставити вантажовласнику (уповноваженій ним особі); дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.

Таким чином, до автомобільного перевізника спрямована вимога, щодо забезпечення документом, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах.

Формулювання «повинні мати і пред`являти», «надавати» вказує на обов`язковість цієї дії під час проведення перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Формування та збір документів для перевезення завершується на початку руху та всі документи щодо перевезення мають бути наявні у водія, а не в офісах інших осіб, саме на місці зупинки (події) мають бути надані первинні документи, інші документи, на підставі яких здійснюється перевезення, та саме на підставі цих, а не складених в інший час документів та наявних поза місцем події, встановлюються фактичні обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу порті без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, дата та номер запису в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 0003429 24.02.2010, РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Відповідач - Відділ Державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області державної служби України з безпеки на транспорті () є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

У спірних правовідносинах виступає суб`єктом владних повноважень, який виконує функції, передбачені Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.01.2024 на автодорозі М-30 старшими державними інспекторами Черенявським К.Ф., Гауком Д.С. було складено Акт № 038008 про ведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт RENAULT з реєстраціним номером НОМЕР_2 , під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно вказаного Акту № 038008, на момент проведення перевірки виявлено порушення ст. 34 Закону № 2344-ІІІ, а саме відсутня індивідуальна контрольна книжка водія, або копія графіка змінності водіїв (ТЗ не обладнаний тахографом), за що, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ, передбачена відповідальність перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону № 2344-ІІІ, а саме, індивідуальної контрольної книжки водія ОСОБА_1 та копії графіка змінності водіїв.

Також, відповідно до вищевказаного Акту, ОСОБА_1 у розділі «пояснення водія» зазначено: «Ознайомлен, не згоден. Рухався на власному транспорті без найманих водіїв згідно п.1.4. положення №340. Оплату не прийняв».

14 лютого 2024 року, під час розгляду Акту, представником позивача було надано клопотання, згідно якого, зокрема, просив долучити до матеріалів справи копію індивідуальної контрольної книжки водія на 1-й квартал 2024 року на ім`я ОСОБА_1 , посвідчення водія: серія НОМЕР_3 видане 04.06.2021, перевізник ФОП ОСОБА_2 .

14.02.2024 начальник відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Дяденчук Д. виніс постанову № 039699 про застування адміністративно-господарського штрафу, згідно якої з ФОП ОСОБА_1 стягнути адміністративногосподарський штраф в сумі 17000 грн. за відсутність документів, перелік яких визначений ст. 48 Закону № 2344-ІІІ, а саме, індивідуальна контрольна книжка водія, графік змінності водіїв, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ.

23.02.2024 позивачем було направлено скаргу до Державної служби України з безпеки на транспорті на постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №039699.

Державною службою України з безпеки на транспорті позивачем було отримано відповідь №3347/3.1/15- 24 від 06.03.2024 з відмовою у задоволенні вимог.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходив з наступного.

Приписами 48 Закону № 2344-ІІІ визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Як вже зазначалося, за змістом абзацу 2 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Враховуючи, що під час рейдової перевірки на окремих ділянках дороги контролюючий орган перевіряє документи для перевезення саме у водія, встановлення автомобільного перевізника має відбуватися перш за все на підставі пред`явленої водієм товарно-транспортної накладної.

Особа, яка є автомобільним перевізником, має бути зазначена у товарно-транспортній накладній, що оформляється на підтвердження укладання договору перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ визначено, що при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає обов`язкові реквізити, у тому числі автомобільного перевізника (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення.

З цього слідує, що ідентифікація автомобільного перевізника під час рейдової перевірки на підставі товарно-транспортної накладної відбувається виходячи із двох реквізитів:

- повного найменування (прізвища, ім`я, по батькові);

- кода платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податкового номеру, реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серії та номеру паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті).

Щодо першого з цих реквізитів слід зазначити, що згідно зі статтею 90 Цивільного кодексу України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування.

Отже, рядок «повне найменування» ТТН заповнюється у разі, коли автомобільним перевізником є юридична особа.

Що стосується продовження вказаного рядка «прізвище, ім`я, по батькові» - його заповнення можливе, якщо автомобільним перевізником є фізична особа.

Відповідно до ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Законодавство, яким регулюється загальний порядок написання імені фізичної особи у документах, не встановлює правил скорочення його складових - прізвища, власного імені та по батькові.

Застосування ініціалів у документах було передбачене Уніфікованою системою організаційно-розпорядчої документації (затверджена Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55), який втратив чинність 01.09.2021.

Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації (ДСТУ 4163:2020), яка прийнята на заміну вищезазначеній системі, передбачає зазначення у документах тільки власного імені та прізвища.

Зважаючи на це, при заповненні ТТН закон не вимагає зазначення повного прізвища, ім`я, по батькові, оскільки законодавством не передбачене скорочене прізвище, ім`я, по батькові.

Водночас, підзаконним актом до Закону № 2344-ІІІ є Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (затверджені наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363, далі - Правила), якими встановлена форма товарно-транспортної накладної.

За приписами п.11.1 зазначених Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Згідно з цією формою ТТН у графі автомобільний перевізник зазначається найменування / П.І.Б., що вказує на можливість застосування ініціалів замість власного імені та по батькові.

Таким чином законодавство передбачає неоднозначні правила заповнення ТТН в частині зазначення автомобільного перевізника - із застосуванням ініціалів або без такого застосування.

Вочевидь, у ієрархії нормативно-правових актів Правила знаходяться нижче Закону № 2344-ІІІ. Проте особа, яка здійснює перевезення, може не мати достатніх юридичних знань для того, щоб діяти бездоганно при заповненні товарно-транспортної накладної.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що суди мають враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06). У ньому суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Згідно відповіді Відповідача від 06.03.2024 щодо скарги ОСОБА_1 зазначено, що водієм була надана товарно-транспортна накладна від 10.01.2024 №1 у графі автомобільний перевізник зазначено ФОП ОСОБА_1 , що відповідає встановленій формі ТТН.

Ст.16 гл.4 Закону № 2344-ІІІ визначено статус персоналу автомобільного транспорту, а саме: «До персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов`язані з перевезеннями.

Трудові відносини персоналу автомобільного транспорту регулюються трудовим законодавством, у тому числі положенням про дисципліну та правилами внутрішнього трудового розпорядку».

Тож персонал автомобільного транспорту це водій, який перебуває за кермом та з яким оформлені трудові відносини згідно норм чинного законодавства. Ст.18 гл.4 Закону № 2344-ІІІ визначено особливості організації праці та контролю за роботою водіїв транспортних засобів, а саме: «З метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством».

На водія, тобто персонал автомобільного транспорту, покладено обов`язок пред`явлення контрольної книжки водія для контролю робочого часу водія згідно Наказу Мінтранспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів», який прийнятий на підставі Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році).

Згідно ст.1 даної Конвенції ця Конвенція застосовується до найманих водіїв, які працюють або на підприємствах, що займаються перевезеннями для третіх сторін, або на підприємствах, що перевозять вантажі чи пасажирів за свій рахунок на автомобілях, які використовуються професійно для внутрішніх чи міжнародних автомобільних перевезень товарів або пасажирів.

Також згідно п.1.4. Наказу Мінтранспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 «Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів» зазначено, що це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

Як вже встановлено судом, під час перевірки інспектором було складено акт на автомобільного перевізника ФОП ОСОБА_1 за порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме відсутня індивідуальна контрольна книжка водія, або копія графіка змінності водіїв (ТЗ не обладнаний тахографом), за що, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ, передбачена відповідальність перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме, індивідуальної контрольної книжки водія ОСОБА_1 та копії графіка змінності водіїв. Тобто не пред`явлення контрольної книжки водія.

Контрольно книжка водія - це додаток 3 до Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (Додаток 3 в редакції Наказу Міністерства інфраструктури № 659 від 29.12.2011), яка стосується виключно персоналу транспортного засобу, визначеного ст. 16 Закону № 2344-ІІІ та заповнюється і подається виключно персоналом.

Таким чином, законодавством визначено обов`язковість обладнання вантажних автомобілів з повною масою понад 3,5 тон тахографами, а у випадку відсутності тахографа водій вантажного автомобіля з повною масою понад 3,5 тон повинен мати індивідуальну контрольну книжку, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування і є іншим способом контролю водіїв.

Порядок використання тахографів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 (Інструкція № 385).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 385 тахограф - це обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.

За приписами пункту 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Згідно з пунктом 3.5 Інструкції № 385 перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Положеннями статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника, так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбаченої Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010, та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010.

Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Такий контроль здійснюють уповноважені органи Уктрансбезпека шляхом проведення перевірок, зокрема, рейдових.

У зв`язку з цим, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти уповноваженим особам документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

До документів для здійснення внутрішніх перевезень обов`язковими є картка водія у випадку обладнання транспортного засобу тахографом або індивідуальна контрольна книжка водія, завдяки якій здійснюється державний контроль за додержанням водієм режиму праці та відпочинку у випадку відсутності тахографа.

Уповноважені особи мають право перевіряти наявність вказаних документу під час здійснення як міжнародних, так і внутрішніх перевезеннях.

Порядок облаштування транспортного засобу тахографом передбачено законодавством лише для осіб, які надають послуги з перевезення вантажів та пасажирів.

Законодавством не передбачено іншого порядку повірки та адаптації тахографів, крім того, що визначений Інструкцією № 385.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив таке.

Законодавець, хоч і передбачив наявність обов`язку обладнання транспортного засобу тахографом або наявність індивідуальної контрольної книжки водія для автомобільних перевізників, проте не визначив процедури дотримання цього обов`язку для категорії осіб - самозайнятий водій-перевізник, який займається вантажними перевезеннями, які перевозять вантаж для власних потреб власними засобами, без залучення безпосередніх перевізників, але визначенно лише поняття самозайнятий автомобільний перевізник перевезення пасажирів, які не надають послуги з перевезення вантажів.

Отже, є неприйнятними посилання відповідача, що Інструкція № 385 визначає обов`язкову наявність тахографів при здійсненні перевезення вантажів, оскільки приписи зазначеної Інструкції на позивача не поширюється.

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, штраф передбачено за відсутність протоколу повірки та адаптації тахографа при наданні послуг з перевезення вантажів.

Однак, як вже зазначалося вище, позивач не надавав послуг з перевезення вантажів і такими послугами не користувався.

З огляду на викладене, з перевізника ФОП ОСОБА_1 не може бути стягнуто адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000 грн. за відсутність на час перевірки у водія графіка змінності водіїв.

Судами встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не має найманих працівників водіїв, що підтверджується копієй декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, до яких може застосовуватись Наказ № 340, прийнятий на підставі Конвенції № 153.

Відтак, даний факт не був перевірений інспектором при складанні акту та начальником відділу Державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській обл. при винесенні постанови.

Таким чином, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №039699 від 14.02.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000,00 грн підлягає скасуванню.

Зважаючи на наведене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2020 року по справі №820/4624/17 зазначив, що аналіз положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 1.3 Положення про робочий час та відпочинок водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 (далі - Положення № 340) вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Згідно пункту 6.3 Положення № 340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Так, під час рейдової перевірки було встановлено, що транспортний засіб не обладнаний тахографом і тому відповідно у водія мала бути індивідуальна контрольна книжка. Проте, в ході перевірки було встановлено, що у водія відсутня індивідуальна контрольна книжка водія, що було відображено в акті.

Отже, положеннями ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено необхідність наявності як у перевізника, так і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність індивідуальної контрольної книжки водія, передбачено Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», надає визначення основних термінів, які вживаються у даному законі, зокрема:

Автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Сторонами до суду (позивач разом з позовною заявою, а відповідач разом з апеляційною скаргою) подано товарно-транспортну накладну №1 від 10.01.2024, яку ОСОБА_1 пред`явив при перевірці співробітникам Укртрансбезпеки.

Відповідно до неї:

Автомобіль Renault, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

Вид перевезень автомобільні грузові перевезення;

Автомобільний перевізник ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 ;

Водій ОСОБА_1 , номер посвідчення водія НОМЕР_3 ;

Замовник (платник) та вантажоодержувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Новгородський гідро-механічний завод»;

Вантажовідправник Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрнасоссервіс».

Отже, позивач як фізична особа підприємець у спірних правовідносинах виступав як перевізник та був водієм, тому на нього поширюються вимоги законодавства щодо необхідності мати вказані вище документи, за відсутність яких його притягнуто до відповідальності.

З цих підстав не можуть бути взяті до уваги пояснення позивача на те, що на нього не поширюються вимоги Положення № 340, в тому числі, з огляду на те, що він не має найманих працівників або що він не прийняв оплату.

При цьому посилання позивача на те, що ним було надано для розгляду справи індивідуальну контрольну книжку водія, не спростовує вчинення ним правопорушення, оскільки відповідно до ст. 49 Закону №2344-ІІІ, водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Отже, підстав для задоволення позову не існує.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються. Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року у справі № 200/3498/24 скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу відмовити.

Повне судове рішення 19 грудня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук