Справа № 140/4184/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/4184/24 пров. № А/857/21425/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року (судді Ксензюка А.Я., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/4184/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.04.2024 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.02.2024 №53 щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з 05.02.2024.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Вказує, що до страхового стажу позивача зараховано усі періоди його роботи, що становить 37 років 02 місяці 28 днів, а до зони гарантованого добровільного відселення не було зараховано періоди з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993, оскільки у вказані періоди позивач відповідно до записів його трудової книжки працював на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, тобто у ці періоди позивач не проживав постійно у зоні гарантованого добровільного відселення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією від 01.12.1999 (а.с.13,56).

Період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджено довідкою №404 від 10.04.2024, виданою Сошичненською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, згідно якої позивач дійсно був зареєстрований і проживав з дня народження по 14.11.1985, з 24.11.1987 по 12.07.1994 та з 05.05.2005 і по даний час зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 , що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.17,34).

Позивач, відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 проходив строкову військову службу з 28.11.1985 по 21.11.1987 (а.с.33,55). Даний факт також підтверджується копією трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 28.10.1984 (а.с.35-36, 57-58).

Згідно з даними трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 28.10.1984 позивача 28.10.1984 зараховано в члени колгоспу імені 30-річчя ВЛКСМ Ківерцівського району Волинської області відповідно до пр. №5 від 22.11.1984. Відповідно до пр.11 від 30.11.1987 позивача 28.11.1987 було звільнено з членів даного колгоспу.

13.02.2007 згідно з наказом №5 від 13.02.2007 ОСОБА_1 було прийнято на ПП Світогор на посаду комерційного директора, а 02.04.2011, згідно наказу №9-К від 02.04.2011 позивача було переведено на посаду директора (зворот. бік а.с. 58).

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 від 16.02.1988 ОСОБА_1 у період з 16.02.1988 по 13.06.1988 перебував на посаді старшого пожежника в ОППЧ-25 по охороні автозаводу в м. Луцьк (зворот.бік а.с. 59,79).

У період з 15.11.1988 по 05.07.1990 ОСОБА_1 згідно пр.№143-к та пр.№67-к від 05.07.1990 відповідно, працював на посаді водія 1 класу (зворот.бік а.с.59,79).

17.07.1990 позивача відповідно до наказу №34 від 17.07.1990 було прийнято на посаду водія 1 класу в Санаторій-профілакторій Колківського лісхосзагу в селі Журавичі Ківерцівського району Волинської області. 22.02.1993 позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу №15 від 22.02.1993 (а.с.60,80).

01.03.1993 позивача прийнято на посаду водія 1 класу відповідно до наказу №4 від 01.03.1993 у Волинське обласне орендне комерційно-виробниче підприємство- фірми Меблі. 03.01.1994 відповідно до наказу №2а від 03.01.1994 позивача було звіьнено з вказаної посади у зв`язку з переведенням на роботу у комерційно-виробничу фірму Левія ЛТД.

Наказом №4 від 03.01.1994 ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія по переводу з КВФ Меблі у комерційно-виробничу фірму Левія ЛТД (а.с.61). 31.07.1997 наказом №27 від 31.07.1997 позивача звільнено з роботи на даному підприємстві за власним бажанням (зборот.бік а.с.61).

Інші періоди роботи позивача не оспорюються і враховані до його страхового стажу.

Позивач 05.02.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до норм ст. 55 Закону №796-ХІІ (а.с.51). За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Рішенням №53 від 09.02.2024 ГУ ПФУ в Запорізькій області за результатами розгляду документів зазначив, що до страхового стажу позивача зараховано всі періоди роботи. Разом з тим відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що позивачу не враховано періоди проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993, оскільки в ці періоди заявник працював на території, які не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення. Також ГУ ПФУ в Запорізькій області вказує, що страховий стаж заявника становить 37 років 02 місяці 28 днів.

Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання останнього у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції хибними, з врахуванням наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон №796-XII).

Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).

Згідно із абзацом восьмим пункту 3 частини 1 статті 14 Закону № 796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Частинами 1, 2 статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років; початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV), який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначається така пенсійна виплата як пенсія за віком, (пункт 1 частини 1 статті 9 Закону №1058-IV).

При вирішенні спору суд враховує, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років до 01.01.1993. При цьому, особам, які проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки. Особам, які не працювали/не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, а з розрахунку - 1 рік за 2 роки.

Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII за відсутності станом на 01 січня 1993 року проживання в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією від 01.12.1999 (а.с.13,56). Період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджено довідкою №404 від 10.04.2024, виданою Сошичненською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, згідно якої позивач дійсно був зареєстрований і проживав з дня народження по 14.11.1985, з 24.11.1987 по 12.07.1994 та з 05.05.2005 і по даний час зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 , що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.17,34).

Апеляційний суд дійшов висновку, що до періоду проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення пенсійним органом правомірно не зараховано періоди: з 16.02.1988 по 13.06.1988, з 01.03.1993 по 31.07.1997, з 15.11.1988 по 05.07.1990, з 17.07.1990 по 22.02.1993 оскільки в ці періоди позивач працював на території, яка не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, що підтверджується даними трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 від 28.10.1984, оскільки позивача 28.10.1984 зараховано в члени колгоспу імені 30-річчя ВЛКСМ Ківерцівського району Волинської області відповідно до пр. №5 від 22.11.1984. Відповідно до пр.11 від 30.11.1987 позивача 28.11.1987 було звільнено з членів даного колгоспу, а у період з 16.02.1988 по 13.06.1988 перебував на посаді старшого пожежника в ОППЧ-25 по охороні автозаводу в м. Луцьк (зворот.бік а.с. 59,79). У період з 15.11.1988 по 05.07.1990 ОСОБА_1 згідно пр.№143-к та пр.№67-к від 05.07.1990 відповідно, працював на посаді водія 1 класу (зворот.бік а.с.59,79). 17.07.1990 позивача відповідно до наказу №34 від 17.07.1990 було прийнято на посаду водія 1 класу в Санаторій-профілакторій Колківського лісхосзагу в селі Журавичі Ківерцівського району Волинської області. 22.02.1993 позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу №15 від 22.02.1993 (а.с.60,80). 01.03.1993 позивача прийнято на посаду водія 1 класу відповідно до наказу №4 від 01.03.1993 у Волинське обласне орендне комерційно-виробниче підприємство-фірми Меблі. 03.01.1994 відповідно до наказу №2а від 03.01.1994 позивача було звільнено з вказаної посади у зв`язку з переведенням на роботу у комерційно-виробничу фірму Левія ЛТД. Наказом №4 від 03.01.1994 ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія по переводу з КВФ Меблі у комерційно-виробничу фірму Левія ЛТД (а.с.61). 31.07.1997 наказом №27 від 31.07.1997 позивача звільнено з роботи на даному підприємстві за власним бажанням (зборот.бік а.с.61).

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи ОСОБА_1 в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 сформовано висновок про те, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.

З огляду на зазначене, оскільки станом на 01 січня 1993 року позивач постійно не проживав та не працював у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 3 років, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 у справі 460/23707/22, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Щодо посилання суду першої інстанції на посвідчення, яке підтверджує статус позивача як громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), а також надає право користування пільгами, встановленими цим Законом, в тому числі, і на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, то апеляційний суд зауважує, що обов`язковою умовою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ є проживання/робота у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. У свою чергу, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з вищевикладених мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи результат апеляційного розгляду та в силу приписів статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі №140/4184/24 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено і підписано 18.12.2024