Справа № 240/19209/21
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
У справі вирішувалось питання щодо застосування положень частини четвертої статті 7 КАС України до положень пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ" (далі - Закон №2011-ХІІ), які за Рішенням Конституційного Суду від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), до правовідносин, які виникли до ухвалення цього Рішення Конституційного Суду України, та питання відступу від висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №240/7411/21.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
18.06.2018 під час первинного огляду медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, яка виникла внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 30.07.2018 серії 12 ААБ №548131.
У зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності йому була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 480250,00 грн.
Після повторного огляду позивачу з 08.04.2019 встановлено ІІІ групу інвалідності, яка виникла внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК від 19.04.2019 серії 12 ААБ №548359).
Згодом, після чергового огляду 18.03.2021 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, яка виникла внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини, про що видано довідку МСЕК від 26.03.2021 серії 12 ААВ №428210.
ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка виникла внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини.
Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 17.06.2021 №96 (пункт 12) позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на пункт 4 статті 16-3 3акону №2011-XII та пункт 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок №975), оскільки позивачу вищу групу інвалідності встановлено понад дворічний строк після первинного огляду й встановлення групи інвалідності.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі підвищення групи інвалідності (зміни ступеня втрати працездатності) були передбачені приписами пункту 4 статті 16-3 цього Закону, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII було встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Згодом пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р(II)/2022 від 06.04.2022.

У постанові від 21.03.2023 у справі №240/7411/21 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду Верховного Суду сформувала правовий висновок, за яким стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті до правовідносин, що виникли після 06.04.2022, оскільки його визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022.

РУХ СПРАВИ

ОСОБА_1 , вважаючи таке рішення відповідача протиправним, 19.08.2021 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи з 18.03.2021, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.06.2021 №96;

зобов`язати відповідача вирішити питання щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог, з посиланням на частину п`яту статті 17 та статтю 46 Конституції України, позивач зазначив, що він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок травми, отриманої під час захисту Батьківщини, проте, відповідач протиправно відмовив у її призначенні та виплаті з мотивів того, що підвищення групи інвалідності відбулось понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності, чим порушив його право на соціальний захист та отримання гарантованої державою одноразової грошової допомоги.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 13.10.2021, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022, відмовив у задоволенні позову.

Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що між первинним оглядом та встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності (18.06.2018) та повторним оглядом, за наслідками якого було встановлено ІІ групу інвалідності (18.03.2021), минуло понад два роки та відповідно до пункту 4 статті 16- 3 Закону №2011-XII позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив з таких мотивів:

«У разі недотримання принципу верховенства права (відсутність дискримінації і рівність перед законом), невідповідності приписів закону нормам Конституції України, суд в силу приписів частини четвертої статті 7 КАС України при виборі норм права, які застосовуються до спірних відносин при вирішенні спору, має застосувати принцип верховенства права.

Суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково.

Положення частини четвертої статті 7 КАС України мають бути застосовані до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними. Після прийняття рішення Конституційним Судом України застосуванню підлягають положення Конституції України із урахуванням юридичної позиції, сформульованої у рішенні Конституційного Суду України.

Суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними».

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у цій справі вирішила відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.03.2023 (справа №240/7411/21), сформувавши такі правові висновки щодо необхідності застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у такий спосіб:

« 1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України;

2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин;

3) установлені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років суперечать Конституції України, а тому для вирішення цього спору підлягає застосуванню частина перша статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17 як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у Рішенні від 06.04.2022 №1-р(II)/2022».

Мотиви незгоди з постановою Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №240/19209/21.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (стаття 75 Конституції України).

Отже, функція законотворця є виключною компетенцією парламенту на прийняття державою нормативно-правового акта вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов`язкових правил.

Стаття 147 Конституції України передбачає, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Своєю чергою, згідно приписів частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (стаття 91 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

З огляду на викладене, визнана Конституційним Судом України неконституційною норма закону втрачає чинність лише з дня ухвалення відповідного рішення або пізніше (про що зазначається у рішенні Конституційного Суду України).

Вказане свідчить про те, що Рішення Конституційного Суду України мають лише пряму (перспективну) дію в часі (змінюючи замість Верховної Ради України конкретні норми закону (законодавче регулювання), гарантуючи, при цьому, конституційний принцип розподілу державної влади, стабільність суспільно-управлінських відносин в Україні та неможливість настання непередбачуваних наслідків, зокрема, для правової та бюджетної системи.

Положення будь-якого закону однаковою мірою стосується всіх осіб, що є учасниками відповідних правовідносин в один і той самий період часу, якщо законом не передбачено інше, що повною мірою відповідає конституційному принципу рівності.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Однак, Конституційний Суд України при ухваленні Рішення від 24.12.1997 № 8-зп зазначив, що «закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю» (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19 зазначила, що аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Отже, як суб`єкт владних повноважень, приймаючи рішення, так і суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно, станом на дату прийняття рішення суб`єктом владних повноважень.

Частина четверта статті 7 КАС України передбачає, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Однак, за фактичних обставин у цій справі та спірних правовідносин, не можна визнати, що пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ прямо та безпосередньо (без оцінки цієї законодавчої норми, що відноситься до виключної функції Конституційного Суду України) суперечить Конституції України.

Тим більше, статті 17 та 46 Конституції України у спірних правовідносинах не можна визнати нормами прямої дії, через те, що ці норми Основного Закону не встановлюють порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги.

Понад це, слід зауважити, що у відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, у цій справі Міністерство оборони України, відмовляючи у призначенні одноразової грошової допомоги, діяло правомірно, на підставі чинного станом на дату прийняття рішення пункту 4 статті 16-3 3акону №2011-XII.

Суддя Л.В. Тацій