Справа № 420/31269/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 07 жовтня 2024 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24 травня 2024 року № 1134 «Про відмову в призначенні пенсії»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції що діяла станом на 31.05.2003, а саме на час коли позивач був звільнений з військової служби та вже мав більше ніж 12 календарних років і 6 місяців стажу військової служби.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач - майор запасу ОСОБА_1 , з 1 серпня 1988 року по 31 травня 2003 року проходив службу в Збройних Силах СРСР та України. Наказом ГК СВ ЗС України був звільнений в запас за станом здоров`я та з 31.05.2003 року був виключений зі списків особового складу. Чотирнадцятого квітня 2016 року заявнику виповнилося 45 років. З розрахункум № 304 від 13.03.2024 року випливає що: загальна тривалість військової служби позивача складає 14 років та 10 місяців загальний стаж роботи позивача складає 26 років. Проте у відповідь на заяву заявника, яка разом з іншими документами на підтвердження права на пенсію була надіслана ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідача, було отримано рішення-відмову № 1134 від 24 травня 2024 року.

Позивач не згоден з рішенням № 1134 від 24 травня 2024 року, а тому вважає що належним способом захисту його порушеного права є визнання протиправним та скасування рішення-відмови № 1134 від 24 травня 2024 року з зобов`язанням відповідача ухвалити нове рішення про призначення пенсії.

Позивач зауважує що станом на дату досягнення ним 45-річного віку, соціальні гарантії, забезпечені, поміж інших, пункт «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які передбачали право позивача на отримання пенсії за вислугу років, у разі набуття останнім 25-річного страхового стажу, шляхом внесення змін до згаданого Закону, соціальні гарантії які існували на момент звільнення з військової служби були звужені. Позивач просить суд врахувати висновки Конституційного Суду України, за якими звуження соціальних гарантій (які, на думку позивача, полягають також у сталості їх елементів (юридичних фактів, необхідних для набуття права)), є недопустимим.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не погоджується з заявленими позовними вимогами вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що згідно з поданням ІНФОРМАЦІЯ_2 про призначення пенсії позивачу на день звільнення зі служби, позивач на день звільнення зі служби, тобто 31.05.2003 року не досяг 45-річного віку. Оскільки на момент звільнення, тобто на 31.05.2003 року, календарна вислуга років позивача складала 12 років 06 місяців, правові підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України 2262 відсутні.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 09 жовтня 2024 року позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позову.

Заявою від 14.10.2024 року позивач усуну недоліки позову, зокрема надав до суду позовну заяву у новій редакції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

31 жовтня 2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області до суду надійшов відзив на позов (вхід. № ЕС/59273/24).

05 листопада 2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕС/60489/24).

04 грудня 2024 року до суду від позивача надійшла заява про залучення третьої особи (вхід. № ЕС/7090/24).

Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Призначено по справі підготовче засідання на 11 грудня 2024 року о 11 год. 00 хв.

06 грудня 2024 року від позивача до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні представника позивача у режимі відеоконференції (вхід. № ЕС/71730/24).

Ухвалою суду від 10 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Проведення судового засідання по справі №420/31269/24 призначеного на 11 грудня 2024 року о 11 год. 00 хв. та в наступних судових засіданнях вирішено здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21.

Ухвалою суду на місці, занесеною до протоколу судового засідання від 11.12.2024 року у задоволенні клопотання про залучення у якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено.

Ухвалою суду від 17 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Позивач - майор запасу ОСОБА_1 , з 1 серпня 1988 року по 31 травня 2003 року проходив службу в Збройних Силах СРСР та України.

Наказом ГК СВ ЗС України був звільнений в запас за станом здоров`я та з 31.05.2003 року був виключений зі списків особового складу.

14 квітня 2016 року позивачу виповнилося 45 років.

З розрахунку № 304 від 13.03.2024 року загального стажу (в календарному обчисленні) на пенсію за вислугу років на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 9.06.2023 року у справі № 420/634/23 вбачається, що: загальна тривалість військової служби позивача складає 14 років та 10 місяців; загальний стаж роботи позивача складає 26 років 3 місяці 1 день.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1134 про відмову в призначенні пенсії від 24.05.2024 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону № 2262 у зв`язку недосягненням необхідного віку на день звільнення.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Загальні умови і порядок пенсійного забезпечення осіб, які перебували на службі, зокрема, в органах поліції, визначені Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі - Закон України № 2262-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2262 визначено право осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, звільнених з військової служби, на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону, в тому числі права на отримання довічноїпенсії за вислугу років.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей від 17 липня 1992 року № 393 передбачено, що для отримання права на призначення пенсії за вислугу років обов`язковою умовою є наявність саме календарної, а не загальної чи пільгової вислуги років.

Відповідно до пункту а статті 12 Закону №2262 пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Відповідно до пункту б статті 12 Закону №2262 пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ в редакції, що діяла до 31.07.2002 року право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугою строків служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом №51-IV, який набрав чинності 31.07.2002 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема до пункту «б» статті 12, згідно яких право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 року №3591-IV, який набрав чинності 29.04.2006 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями.

Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Таким чином, редакція пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ змінювалась, змінюючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

З 31.07.2002 року по 29.04.2006 року (позивача звільнено зі служби 31.05.2003 року) пункт «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ діяв за редакцією згідно з якою військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Відтак, судом встановлено, що станом на момент звільнення позивача зі служби (31.05.2003 року) діяла редакція Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 31.07.2002 року, пункт "б" ст. 12 якої викладено наступним чином: право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Наведена норма відрізняється від чинної на дату звернення за призначенням пенсії, зокрема формулюванням щодо досягнення 45-річного віку.

Суд звертає увагу, що у 2024 році регламентоване право на пенсію за вислугу років у разі досягнення 45-річного віку на день звільнення зі служби, у той час, як у редакції Закону від 31.07.2002 року таке право виникало незалежно від підстав та часу звільнення.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно висновків, висловлених Верховним Судом України у постановах від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14, від 01 липня 2014 року у справі № 21-244а-14 та Верховним Судом від 16 липня 2019 року у справі № 686/651/17, від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон № 2262 в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, а не в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Так, на час звільнення позивача з військової служби діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону № 2262 згідно з якою право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону № 2262 згідно з якою право на пенсію за вислугу років мали особи в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

З огляду на викладене, суд вважає, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в статті 12 Закону № 2262 (в редакції що діяла до 04.04.2006) особи, які мали стаж військової служби не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців навіть за умови набуття загального страхового стажу 25 календарних років і більше у майбутньому.

Судом встановлено, що позивач на час досягнення ним 45 років (14.04.2016 року) він мав необхідний загальний трудовий стаж 26 років 3 місяці 1 день, з яких 14 років і 10 місяців становить військова служба.

Відтак, оскільки станом на звільнення позивача редакція пункту «б» статті 12 Закону № 2262, яка давала позивачу право на призначення пенсії за вислугою років незалежно від підстав та часу звільнення, то подальші зміни в законодавстві не можуть позбавити позивача права на пенсійне забезпечення за умови дотримання інших обов`язкових показників, а саме: наявність загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 04.05.2022 року у справі № 640/25383/19.

При цьому, керуючись висновками Конституційного Суду України, звуження соціальних гарантій, які, на думку суду, полягають також у сталості їх елементів (юридичних фактів, необхідних для набуття права), є недопустимим, з огляду на що, слід констатувати наявність права позивача на пенсію за п. "б" ст. 12 Закону на дату звернення до відповідача.

Зважаючи на з`ясування факту досягнення позивачем, на дату звернення, гарантованого права на призначення пенсії, включаючи необхідні юридичні факти про вік та страховий стаж, суд вважає, що протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24 травня 2024 року № 1134 «Про відмову в призначенні пенсії».

Приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При винесенні рішення судом враховується, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу і суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачем було протиправно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, водночас, з огляду на досягнення позивачем, на дату звернення, гарантованого права на призначення пенсії, включаючи необхідні юридичні факти про вік та страховий стаж, у зв`язку із чим набув право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «б» ч.1 ст.12 Закону №2262-ХІІ, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме призначення пенсії позивачу.

При цьому належним способом захисту інтересів позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з дати його звернення, в редакції що діяла станом на 31.05.2003 року, а саме на час коли позивач був звільнений з військової служби та вже мав більше ніж 12 календарних років і 6 місяців стажу військової служби.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії, та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на доведення позивачем обставин, за яких виникає право на пенсію за вислугу років, звертаючи увагу на те, що рішення, яким ГУПФУ в Одеській області відмовило позивачу в реалізації такого права, вчинені без урахування висновків Конституційного Суду України та Верховного Суду, які є обов`язковими для відповідача, та через довільне тлумачення норм спеціального закону, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивача в сумі 968,96 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись ст.ст.2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24 травня 2024 року № 1134 «Про відмову в призначенні пенсії».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з дати його звернення, в редакції що діяла станом на 31.05.2003 року, а саме на час коли позивач був звільнений з військової служби та вже мав більше ніж 12 календарних років і 6 місяців стажу військової служби.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 968 грн. 96 коп. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012, ).

Суддя С.О. Cтефанов