Справа № 320/2044/24
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року № 320/2044/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно стягнуто суму виконавчого збору у загальному розмірі 7083,17 грн у рамках виконавчого провадження №61543530. Зазначено, що означене виконавче провадження відкрито відповідачем на підставі постанови Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві, яка визнана протиправною та скасована у судовому порядку. З цих підстав, позивачка переконана, що виконавчий орган зобов`язаний вчинити дії щодо повернення примусово стягнутого виконавчого збору.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву та вказав, що враховуючи те, що на момент стягнення з боржника та перерахування на користь стягувача коштів виконавчий документ не був скасований, вчинення виконавчих дії по виконавчому провадженню не було зупинено, державним виконавцем правомірно вчинялися дії щодо стягнення коштів з боржника.

Позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якій наголосила, що відповідачем не спростовано твердження позовної заяви, у той час, як існує наявність усіх, визначених ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» умов для повернення раніше стягнутих з Позивача як виконавчий збір коштів у сумі 7083,17 грн.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

У провадженні Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП №61543530, відкрите за постановою від 17.10.2019 №85 Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві.

Відповідно інформації Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - в рамках виконавчого провадження стягнуто виконавчі витрати і виконавчий збір.

Всього з ОСОБА_1 стягнуто Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в якості виконавчого збору кошти в сумі 7083 грн17 коп.

У подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2021 в адміністративній справі №640/6514/20, яке набуло законної сили 10.01.2022, визнано протиправним та скасовано постанову Головного управління Держиродепоживелужби у м. Києві від 17.10.2019 №85 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закопу України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, що 20.05.2022 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту п?ятого частини першої статті 39 Закону «Про виконавче провадження».

На думку позивачки, враховуючи факт закриття виконавчого провадження у зв?язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, відповідач зобов`язаний повернути їй суму стягнутого виконавчого збору.

Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Відповідно до норм п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліменті). (ч. ч. 1-4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»)

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання на підставі виконавчого документа, з огляду на що, одночасно з відкриттям виконавчого провадження, державний виконавець повинен вирішити питання про його стягнення. При цьому, на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VІІІ не передбачено. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

За приписами ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Тобто, законодавець передбачає винесення постанови про стягненння виконавчого збору у разі необхідності.

За правилами, встановленими ч. 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв?язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Судовим розглядом встановлено, що дійсно виконавче провадження у рамках якого здійснено спірне стягнення сум виконавчого збору з позивачки закінчено з підстав скасування рішення, що підлягало виконанню.

При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Так, фактичними мотивами, які спонукали позивачку звернутись з цим позовом до суду, є незгода зі стягненням з неї виконавчого збору, проте, слід врахувати, що за змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій є окремими виконавчими документами. Відтак, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Суд наголошує, що оскільки предметом позову не є постанова про стягнення виконавчого збору, доводи позивача про повернення стягнутих сум виконавчого збору є помилковими.

Рішення відповідача, які стали підставою для вчинення дій щодо примусового стягнення виконавчого збору не оскаржені у цій справі та відсутні докази оскарження таких у судовому порядку взагалі.

Відтак, суд зазначає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушених, на її думку, прав.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 287 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Щавінський В.Р.