Справа № 380/28885/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/28885/23 пров. № А/857/21282/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року (головуючий суддя Кравців О.Р.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львові у справі № 380/28885/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

06.12.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 30.12.2017 по 29.06.2018 (включно); стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 30.12.2017 по 29.09.2018 (включно) в сумі 61379 грн. 50 коп.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Суд першої інстанції вказав, що у разі в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд першої інстанції зазначив, що правильним є застосування до спірних правовідносин саме останньої редакції положень статті 117 КЗпП України. Суд першої інстанції наголосив, що оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує шість місяців, то відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні лише за шість місяців, тобто з 30.05.2023 по 30.11.2023, що складає 182 дні. Суд першої інстанції зазначив, що розмір невчасно виплаченої грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення становить 98380,30 грн, водночас середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 61379,50 грн, що співмірний розміру невчасно виплаченої суми одноразової допомоги при звільнені та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на час виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з позивачем були проведені відповідні розрахунки. Скаржник зазначає, що лише після звільнення, у позивача виникло питання щодо виплат належних сум під час проходження служби, у зв`язку з чим лише із значним проміжком часу після звільнення позивач став звертатись до суду про визнання протиправною бездіяльності (дій) щодо виплат, які належали йому під час проходження служби. Скаржник вказує, що оскільки позивач не погоджується з нездійсненням перерахунку та виплати певних видів виплат, які нараховувались та виплачувались під час проходження публічної служби, до спірних правовідносин слід застосувати спеціальний процесуальний строк передбачений ч.5 ст. 122 КАС України місячний строк на звернення до суду. Скаржник наголошує, що норми КЗпП, не поширюються на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями щодо проходження військової служби та виплати грошового забезпечення. Скаржник стверджує, що прийняття громадян на публічну службу (військову), її проходження, звільнення з публічної служби це публічно - правові правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29.12.2017 №257-ос позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 29.12.2017.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 у справі №380/13861/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023 позов задоволено повністю, зокрема, визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2017 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, з врахуванням виплаченої суми.

На виконання рішення суду відповідач здійснив 30.11.2023 нарахування грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення в сумі 98380,30 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача.

На думку позивача, оскільки виплата грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, відповідачем у день його звільнення не проведена, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, останній звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Суд апеляційної інстанції враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, індексації) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції вважає можливим застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-ІХ), яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-ІХ, яка була чинною на час виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Іншими словами, після 19 липня 2022 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обмежений шістьма місяцями.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

З урахуванням характеру змін до статті 117 КЗпП України, які внесені Закон № 2352-ІХ і які набрали чинності 19 липня 2022 року, сутність цієї норми не змінилась.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу станом на 29.12.2017 (дата виключення з списків особового складу та всіх видів забезпечення) грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Так, на виконання судового рішення у справі № 380/13861/22 відповідач 30.11.2023 виплатив оспорювані суми грошового забезпечення у розмірі 98380,30 грн. Спірний період у цих правовідносинах охоплює період з 30.12.2017 року до 29.06.2018, а предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією стабільності суспільних відносин, зокрема, відносин між державою і громадянами, безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

У рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 КСУ вказав, що, положення частини першої статті 58 Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини).

До того ж, КСУ у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Крім того, згідно рішення КСУ у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 23 квітня 2014 року у справі № 6-26цс14 та Верховним Судом у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 904/7981/17, від 19 червня 2018 року у справі №826/12868/17, від 11 липня 2019 року у справі № 320/1175/17-а, від 14 листопада 2019 року у справі №826/2966/16, від 03 вересня 2020 року у справі №826/11304/16 та від 27 вересня 2022 року у справі № 320/1510/20.

За встановлених обставин у справі №380/28885/23, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України ( в редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення), згідно із якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні без обмеження будь-яким строком, що помилково не враховано судом першої інстанції, який за наведених вище обставин безпідставно застосував до спірних правовідносин чинну редакцію статті 117 КЗпП України.

При цьому, задоволення позову про стягнення середнього заробітку лише за шість місяців після звільнення не свідчить про застосування до спірних правовідносин чинної редакції статті 117 КЗпП України, оскільки позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише за цей період, а підстав для виходу за межі позовних вимог, з огляду на позицію сторін, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Верховний Суд в постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

Також, Верховний Суд в постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23 зазначив, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 висловила правову позицію, згідно із якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як це правильно встановлено судом першої інстанції, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив 20572,60 грн. (жовтень 2017 року 10286,30 грн., листопад 2017 року 10286,30 грн.), що підтверджується архівною відомістю з січня 2017 року по грудень 2017 року. Кількість календарних днів служби позивача у жовтні листопаді становила 61 день. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 337,25 грн. (20572,60 грн./61 день).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більш як за 6 місяців мав би становити 61379,50 грн. (розрахунок: 337,25 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 182 (кількість днів затримки розрахунку).

На переконання суду апеляційної інстанції правильними є також висновки суд першої інстанції щодо співмірності розміру невчасно виплаченої грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 25 календарний рік служби та компенсації за невикористані дні додаткові відпустки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення у сумі 98380,30 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 61379,50 грн., а вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.05.2023 по 30.11.2023 у сумі 61379,50 грн. обґрунтованими та такими, що підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції проте зазначає, що помилкове застосування судом першої інстанції приписів статті 117 КЗпП України не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2017 по 29.06.2018 (шість місяців), що тотожне як періоду, за який позовні вимоги судом першої інстанції задоволено, так і сумі, яка заявлена позивачем як компенсація затримки при звільненні.

Щодо аргументів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позов, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно доводів скаржника, початок перебігу строку у спірних правовідносинах слід пов`язувати з днем винесення наказу про виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 29.12.2017, проте предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Відповідно до абзацу першого статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, до спірних правовідносин має бути застосований спеціальний процесуальний строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України для спорів, пов`язаних зі звільненням з публічної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 30.11.2023, відтак позивач, звернувшись до суду з позовною заявою 06.12.2023 не пропустив місячний строк для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, однак таке не призвело до неправильного вирішення справи та не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції щодо суми стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів, повно встановлено фактичні обставини справи, однак частково не правильно застосовано норми матеріального права, що є наслідком зміни судового рішення про задоволення позову в частині мотивів.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року у справі №380/28885/23 змінити в частині мотивів задоволення позову.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року у справі №380/28885/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко