Справа № 160/27975/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 рокуСправа №160/27975/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення №39 від 16.09.2024р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18.10.2024р. через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачеві;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачеві період роботи з 15.03.1989 по 10.07.1992 та період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982 до страхового стажу для призначення пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- присудити на користь позивача суму судових витрат, які складаються з 15 000,00 грн. - витрати на професійну правову допомогу та 968,96 - судовий збір, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, до якої надала всі необхідні документи, проте, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №39 від 16.09.2024р., яким позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком позивачеві у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, при цьому, у рішенні зазначено про те, що до страхового стажу роботи заявника не зараховано: період роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 15.03.1983р. з 15.03.1989 по 10.07.1992, оскільки на печатці при звільненні зазначена організація, назва якої не відповідає назві організації в якій заявниця працювала; період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982 згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки відсутній підпис голови екзаменаційної комісії, а в довідці №109 від 19.08.2024р. відсутні відомості про відрахування з навчання. Позивачка не погоджується з таким рішенням відповідача, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування своєї правової позиції позивачка посилається на постанови Верховного Суду.

Ухвалою суду від 28.10.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.30).

12.11.2024р. засобами поштового зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що рішенням №39 від 16.09.2024 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж її роботи становить 28 років 03 місяці 27 днів, що є недостатнім для призначення пенсії; в результаті розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу роботи позивачки не зараховано: період роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 15.03.1983 р., з 15.03.1989 р. по 10.07.1992 р., оскільки на печатці при звільненні зазначена організація, назва якої не відповідає назві організації, в якій позивачка працювала; період навчання з 01.09.1979 р. по 15.07.1982 р, згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки відсутній підпис голови екзаменаційної комісії, а в довідці № 109 від 19.08.2024р., відсутні відомості про відрахування з навчання (архівні дані про відрахування не збереглися). Також і відповідач посилається га свої дискреційні повноваження у спірних правовідносинах (а.с.39-42).

Окрім того, 12.11.2024р. засобами поштового зв`язку на адресу суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення витрат на оплату послуг за надання професійної правової допомоги у розмірі 15 000,00 грн. посилаючись на те, що позивачкою та її представником на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та збиранням відповідних доказів у сумі наведеної в позові 15000 грн, було надано тільки Договір про надання правової допомоги №1297 від 25.09.2024 та Специфікацію №1 від 25.09.2024, при цьому, розрахунок вартості послуг який міститься в позові, як і договір та специфікація, не містить які саме дії вчинені адвокатом, скільки часу адвокатом витрачено на відповідні дії; зустріч із клієнтом та погодження позиції мають організаційний характер, підготовка додатків до позовної заяви є складовими підготовки заяви по суті та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації; адвокатом не було здійснено всіх можливих заходів, щодо підтвердження спірного періоду роботи позивачки (з 15.03.1989 по 10.07.1992) згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 та встановлення факту здобуття позивачкою освіти; ознайомлення з матеріалами справи не було необхідною процесуальною дією, оскільки всі матеріали по справі надсилалися сторонам, а тому такі послуги не відповідають критерію їх необхідності та не підлягають відшкодуванню; позивачкою та її представником на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу не було надано підтверджуючих документів відповідно до частини 4 ст.134 КАС України; предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, що не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому вважаємо не обґрунтованим і не пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу заявлений адвокатом в сумі 15000,00 грн. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на постанови Верховного Суду (а.с.35-36).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається судом 13.12.2024р. в межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

10.09.2024р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, до якої надала, зокрема, трудову книжку НОМЕР_3 від 10.06.1978р., копію диплома та уточнюючу довідку про навчання, що підтверджується копією оспорюваного рішення (а.с.22-зворот) та не заперечується учасниками справи.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №39 від 16.09.2024р., яким позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії за віком позивачеві у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, при цьому, у рішенні зазначено про те, що до страхового стажу роботи заявника не зараховано: період роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 15.03.1983р. з 15.03.1989 по 10.07.1992, оскільки на печатці при звільненні зазначена організація, назва якої не відповідає назві організації в якій заявниця працювала; період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982 згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки відсутній підпис голови екзаменаційної комісії, а в довідці №109 від 19.08.2024р. відсутні відомості про відрахування з навчання, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.22-зворот).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачеві, у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання такого рішення відповідача протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві період роботи з 15.03.1989 по 10.07.1992 та період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982 до страхового стажу для призначення пенсії за віком; призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; присудити на користь позивача суму судових витрат, які складаються з 15 000,00 грн. - витрати на професійну правову допомогу та 968,96 - судовий збір, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у редакції чинній станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії за віком (далі Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 24 до 34 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до "д" частини третьої статті 56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується також, зокрема, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 15.03.1989 по 10.07.1992 була найманим працівником та працювала в кафе «Орбіта», що підтверджується копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 15.03.1983р., наявною у справі (а.с.11-13).

Разом з тим, наведені періоди роботи не було зараховано відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення (на підставі записів у трудовій книжці), так як на печатці при звільненні зазначена організація, назва якої не відповідає назві організації в якій заявниця працювала, що підтверджується змістом копії оспорюваного рішення пенсійного органу №39 від 16.09.2024р., наявною у справі (а.с.22-зворот).

Тобто, фактично, вказаний період роботи позивачки не було зараховано пенсійним органом до стажу її роботи, який зараховується для призначення пенсії за віком, у зв`язку з виявленими недоліками при заповненні трудової книжки позивача відповідальними працівниками підприємства, на якому позивач працювала.

У спірний період роботи позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях Державного комітету СРСР по труду та соціальним питанням від 20.06.1974р. №162 (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Трудовая книжка является основным документом о трудовой деятельности рабочих и служащих. Трудовые книжки ведутся на всех рабочих и служащих государственных, кооперативных и общественных предприятий, учреждений и организаций*, проработавших свыше 5 дней, в том числе на сезонных и временных работников, а также на нештатных работников при условии, если они подлежат государственному социальному страхованию.».

Відповідно до п.2.3. Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Все записи в трудовой книжке о приеме на работу, переводе на другую постоянную работу или увольнении, а также о награждениях и поощрениях вносятся администрацией предприятия после издания приказа (распоряжения), но не позднее недельного срока, а при увольнении - в день увольнения и должны точно соответствовать тексту приказа (распоряжения).».

Згідно п.2.5. Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «В случае выявления неправильной или неточной записи сведений о работе, переводе на другую постоянную работу, о награждениях и поощрениях и др. исправление производится администрацией того предприятия, где была внесена соответствующая запись. Администрация по новому месту работы обязана оказать работнику в этом необходимую помощь.».

Тобто, враховуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу.

При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказана правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а та від 29.03.2019р. у справі №548/2056/16-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу трудової книжки НОМЕР_1 від 15.03.1983р., яка підтверджує факт роботи позивача за не зарахований період, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів, пенсійним органом безпідставно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням до загального страхового стажу вищенаведеного спірного періоду її роботи на підставі записів трудової книжки НОМЕР_1 від 15.03.1983р.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.1979р. по 15.07.1982р. навчалася в середньому ПТУ №19 м. Дніпропетровська, що підтверджується копією диплома серії НОМЕР_2 від 15.07.1982р., наявною у справі (а.с.13-зворот).

Разом з тим, наведений період навчання не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, оскільки в дипломі відсутній підпис голови екзаменаційної комісії, а в довідці №109 від 19.08.2024р. відсутні відомості про відрахування з навчання, що підтверджується копією рішення пенсійного органу №39 від 16.09.2024р. (а.с.22-зворот).

У період навчання позивача діяв Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки "Про народну освіту" від 28 червня 1974 року № 2778-VIII (далі Закон №2778).

Статтею 42 Закону №2778 визначено, що професійно-технічні навчальні заклади є основною школою професійно-технічної освіти молоді і формування гідного поповнення робітничого класу. До професійно-технічних навчальних закладів (училищ, професійних шкіл) приймаються громадяни СРСР, які закінчили восьмирічну або середню загальноосвітню школу. Прийом до професійно-технічних навчальних закладів провадиться відповідно до правил, затверджуваних Державним комітетом СРСР по професійно-технічній освіті.

Згідно із статтею 48 Закону №2778 особам, які закінчили професійно-технічні навчальні заклади, присвоюється відповідна кваліфікація (розряд, клас, категорія) з професії і видається атестат встановленого зразка, а тим, хто добився особливих успіхів у навчанні при зразковій поведінці, - атестат з відзнакою. Особам, які закінчили середні професійно-технічні училища, видається диплом про присвоєння кваліфікації з професії і здобуття середньої освіти, а тим, хто особливо відзначився, - диплом з відзнакою.

З огляду на положення наведених норм, до страхового стажу зараховуються періоди навчання за денною формою у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі, які підтверджені дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Так, відповідно до записів у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 15.03.1983р., ОСОБА_1 навчалася в ДПТУ №19, запис внесено на підставі диплому (а.с.11).

Згідно диплома серії НОМЕР_2 від 15.07.1982р. ОСОБА_2 01 вересня 1979 року вступив до середнього ПТУ №19 м. Дніпропетровська та 15 липня 1982 року закінчила повний курс технічного училища по професії повар, рішенням екзаменаційної комісії позивачеві присвоєно кваліфікацію повара 4 розряду (а.с.13-зворот).

При цьому, у вказаному дипломі дійсно відсутній підпис голови екзаменаційної комісії.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, в постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №580/4012/19.

Тож наявність недоліків в оформленні диплому (допущення помилки перекладу по батькові позивача) не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист з огляду на те, що особа жодним чином не впливає на дотримання/недотримання уповноваженою особою порядку заповнення диплому та не може нести негативні наслідки за окремі його недоліки, при цьому, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, про що також зазначив Верховний Суд в постанові від 04 липня 2023 року у справі № 580/4012/19.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доказів на підтвердження недостовірності відомостей диплому серії НОМЕР_2 від 15.07.1982р. матеріали справи не містять.

З огляду на те, що диплом серії НОМЕР_2 від 15.07.1982р. містить записи про присвоєння позивачу кваліфікації спеціаліста з набутої професії, наявні підстави для зарахування періоду навчання позивача до страхового стажу.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття відповідачем рішення №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачеві, з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем рішення №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачеві, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши у призначенні позивачеві пенсії за віком, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеним рішенням відповідача №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачеві, прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також, слід зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 15.03.1989 по 10.07.1992 та період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982, враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням до стажу позивача при обчисленні пенсії наведених періодів роботи позивача, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 15.03.1989 по 10.07.1992 та період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982, є належним способом захисту порушеного права позивача.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується і те, що у даному випадку, саме наявність у позивача страхового стажу, визначеного ст.26 Закону №1058, є підставою для призначення останній пенсії за віком, при цьому, за нормами ч.2 ст.24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду, тобто повноваження щодо обчислення страхового стажу є виключною компетенцію пенсійних органів, а тому адміністративний суд не наділений повноваження підміняти пенсійний орган та самостійно обчислювати страховий стаж позивача для призначення пенсії, а, відповідно, без проведення розрахунку такого стажу і зобов`язувати розрахувати (призначати) пенсію.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права за умови визнання протиправним та скасування рішення відповідача №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачеві, а також і зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 15.03.1989 по 10.07.1992 та період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення їй пенсії за віком від 10.09.2024р. відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, виходячи з вимог ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн., то такі судові витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню судом до 1000,00 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи - ч.3 ст.132 наведеного Кодексу.

За приписами ч.3, ч.4 та ч.5ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом для справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ч.6 наведеної статті.

Так, зі змісту наданих суду копій договору №1297 про надання правової допомоги від 25.09.2024р., специфікації №1 до договору від 25.09.2024, ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 15.10.2024р. вбачається, що між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Станіслава Казанцева «ДЖАСТІС» був укладений договір про надання правової допомоги щодо супроводу судового процесу про визнання дій ПФУ протиправними та призначення пенсії за віком (а.с.20 зворот 21,25).

Докази сплати витрат на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн. матеріали справи не містять.

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання правової допомоги, зміст наданих послуг за вищенаведеними документами, а також і враховуючи незгоду відповідача із розміром витрат на професійну правничу допомогу, що викладена у відповідному клопотанні щодо про зменшення цих витрат, суд приходить до висновку, що обсяг і розмір наданих адвокатом послуг в межах даної справи у загальній сумі 15000,00 грн. не відповідає критеріям розумності та обґрунтованості, оскільки предмет позову не є складним з урахуванням наявної сталої правової позиції, зокрема і Верховного Суду, з даного питання, тому розмір гонорару адвоката є завищеним, а відповідно, не є співмірним із предметом позову, виконаних адвокатом послуг без зазначення часу, витраченого адвокатом на надання відповідних послуг, тому такі судові витрати на правову допомогу підлягають зменшенню судом до 1000,00 грн.

Також, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 1000 грн., судом враховується і те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що саме сума судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень згідно до вимог ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №3447-2241-0380-8927 від 17.10.2024р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 484 грн. 48 коп., виходячи із розрахунку: (968,96 грн. / 3) * 2 (а.с.8,29).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення №39 від 16.09.2024р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №39 від 16.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, м. Ужгород, пл. Народна, 4; ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) період роботи з 15.03.1989 по 10.07.1992 та період навчання з 01.09.1979 по 15.07.1982.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, м. Ужгород, пл. Народна, 4; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про призначення їй пенсії за віком від 10.09.2024р., відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, м. Ужгород, пл. Народна, 4; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 484 грн. 48 коп. (чотириста вісімдесят чотири грн. 48 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. 00 коп. (одна тисяча гривень 00 копійок).

У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14000,00 грн. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва