Справа № 600/2390/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/2390/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України від 13.05.2024, прийняте начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_2 , яким відмовлено у виїзді з України ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що ним подано усі необхідні документи для проходження прикордонного контролю, проте рішенням йому відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України, у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки з тестем ОСОБА_3 .

Позивач вважає дане рішення протиправним, оскільки під час перетину державного кордону було підтверджено належними доказами родинних зв`язків з ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю ІІ групи.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) подав до суду відзив, яких вказував на безпідставність та необґрунтованість заявленого позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що в ході перевірочних заходів під час перевірки позивача було проведено поглиблену процедуру контролю та поставлено ряд питань, що стосувалися мети перетину державного контролю. На поставлені посадовою особою запитання позивач не зміг пояснити та надати документальне підтвердження зміни прізвищ своєї дружини з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Внаслідок чого, позивачу оскаржуваним рішенням обмежено у праві виїзду з України у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки.

У зв`язку з цим, відповідач вважає, що рішення про відмову позивачу в перетині кордону прийнято в межах повноважень службової особи, є обґрунтованим та законним.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив.

З`ясувавши обставини, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

13.05.2024 позивач прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення Красноїльськ з метою виїзду з території України на підставі п. 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а саме як особа, яка здійснює супровід особи з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_3 .

За результатом проходження паспортного контролю начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 12.05.2024 та відмовлено позивачу у виїзді з України.

Як вказано в даному рішенні, причина відмови у виїзді з України: на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 № 389-VІII, Закону України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, абзац 4 пункту 2-1 постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, обмежено у праві виїзду з України у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки.

Вважаючи рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно із ст. 1 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Разом з тим, частинною другою цієї ж статті Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61 62, 63 цієї Конституції.

З викладеного видно, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX.

В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й досі.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).

Статтею 1 Закону № 389-VIII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону № 389-VIII).

Згідно пункту 6 частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України Про прикордонний контроль від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Частиною першої статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України Про Державну прикордонну службу України, іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії (частина 3 статті 14 Закону № 1710-VI).

Форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.06.2023 за № 1019/40075.

Пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455, встановлено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із статтею 3 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 № 3857-XII (далі - Закон № 3857-XII) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України, якими визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону, які затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі - Правила 57).

Відповідно до п. 2 Правил № 57 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Абзацом 4 пункту 2-1 Правил № 57 передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право, зокрема, особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

Отже, з наведених положень чинних на момент виникнення спірних правовідносин вбачається, що право виїзду за межі України в умовах воєнного стану мають особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання.

Згідно ст. 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Із змісту пунктів 10, 12 Правил вбачається, що пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.

Для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Указані положення Порядку кореспондують приписам ч. ч. 1-3 ст. 7 Закону № 1710-VI, за якими паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

Судом встановлено, що на виконання вищевказаних норм посадовими особами відповідача було проведено поглиблену перевірку паспортних та інших документів, проведено опитування позивача з метою встановлення мети поїздки за кордон.

За результатами проведених заходів у зв`язку із не підтвердженням мети поїздки та відсутності документального підтвердження родинних зв`язків, позивачу було відмовлено в пропуску через державний кордон.

Зокрема, розглядом справи по суті встановлено, що 13.05.2024 позивач прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення Красноїльськ з метою виїзду з території України на підставі п. 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а саме як особа, яка здійснює супровід особи з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_3 .

У позові позивач стверджував, що при проходженні паспортного контролю надав службовій особі Державної прикордонної служби наступний перелік документів, що підтверджують підставу виїзду та родинні зв`язки:

- акт №235 про встановлення факту здійснення догляду від 02.05.2024 року, яким підтверджується, що ОСОБА_1 здійснює догляд за ОСОБА_3 , який потребує постійного стороннього догляду; інших осіб які б могли здійснювати догляд, відсутні;

- довідку від 02.05.2024 року №1306 про те, що ОСОБА_1 дійсно здійснює постійний догляд за ОСОБА_3 , інвалідом ІІ-ї групи, який згідно медичної довідки не здатний до самообслуговування і потребує постійного стороннього догляду, а згідно акту обстеження життєвих умов за №02-86 від 02.05.2024 року вони проживають разом та об`єднані спільним побутом;

- акт обстеження життєвих умов за №02-86 від 02.05.2024;

- довідку про склад сім`ї №02-808 від 13.05.2024, за якою підтверджено, що ОСОБА_1 проживає за однією адресою з ОСОБА_3 , й останній належить до складу сім`ї ОСОБА_1 ;

- витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 02-807 від 13.05.2024, яким підтверджено спільну реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №577795 від 28.07.2023, яким підтверджується наявність ІІ-ї групи інвалідності ОСОБА_3 ;

- довідка від 02.05.2023, якою підтверджується, що ОСОБА_3 дійсно хворіє і потребує стороннього догляду;

- свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 09.05.2024, яким підтверджується шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка є донькою ОСОБА_3 ;

- свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 02.09.1989, яким підтверджується родинні зв`язки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (теперішнє прізвище - ОСОБА_5 ), як батька з донькою;

- свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 14.12.2007, за яким шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_10 присвоєно дошлюбне (дівоче) прізвище ОСОБА_11 ;

- рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11.10.2012 № 2-868/12/2401, з якого слідує про розірвання шлюбу ОСОБА_12 (дошлюбне - ОСОБА_11 ) та ОСОБА_13 , тобто другий шлюб ОСОБА_11 (теперішнє прізвище - ОСОБА_5 ) було розірвано;

- рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15.11.2021 № 713/2173/21, з якого слідує про розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , тобто третій шлюб ОСОБА_11 (теперішнє прізвище - ОСОБА_5 ) було розірвано.

Під час розгляду справи по суті, в порушення вимог ч. 1 ст. 9 та ч. 1 ст. 77 КАС України, позивач не довів та не надав до суду докази на підтвердження наведеної ним обставини щодо надання службовій особі Державної прикордонної служби при проходженні паспортного контролю всіх перелічених вище документів.

Водночас, у відзиві відповідач наголошував, що в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення Красноїльськ позивач надав наступні документи, які на його думку, підтверджують право на перетинання державного кордону на виїзд з України, а саме:

1) біометричний паспорт ОСОБА_1 для виїзду за кордон від 07.08.2017;

2) біометричний паспорт ОСОБА_3 для виїзду за кордон від 03.07.2018;

3) пенсійне посвідчення № НОМЕР_5 ОСОБА_3 ;

4) свідоцтво про шлюб громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від 09.05.2024;

5) свідоцтво про народження громадянки ОСОБА_7 від 02.09.1989.

Як зазначав відповідач у відзиві та підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_15 від 26.06.2024, з метою уточнення мети поїздки і підстав для перетину кордону начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_16 було проведено поглиблену процедуру контролю та поставлено позивачу ряд питань, що стосується мети перетину державного кордону. Так позивачу було поставлено наступні питання: куди він направляється (місце призначення за кордоном); місце проживання та роботи, відношення до військової служби; планований час повернення до України; документальне підтвердження родинного зв`язку ОСОБА_3 із ОСОБА_6 .

Під час відповіді на поставлені посадовою особою запитання позивач не зміг пояснити та надати документальне підтвердження зміни прізвищ своєї дружини з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

За результатом проходження паспортного начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_2 прийнято Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 12.05.2024 та відмовлено позивачу у виїзді з України.

Як вказано в даному рішенні, причина відмови у виїзді з України: на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 № 389-VІII, Закону України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, абзац 4 пункту 2-1 постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, обмежено у праві виїзду з України у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки.

Доводи позивача щодо перебування в родинних зв`язках з ОСОБА_3 , суд відхиляє, оскільки з наявних в матеріалах справи відсутні докази документального підтвердження родинних зв`язків та спільного проживання.

Так, суд погоджується з позицією відповідача, що аналіз долучених до позовної заяви документів (зокрема, акту обстеження житлових умов від 02.05.2024) свідчить, що позивач, нібито проживав і здійснював догляд за ОСОБА_3 вже з 02.05.2024, а одружився позивач із громадянкою ОСОБА_6 лише 09.05.2024.

Суд також погоджується з твердженнями відповідача, що довідка № 1306 від 02.05.2024, яка містить відомості про тестя та дружину позивача видана раніше, ніж він одружився із громадянкою ОСОБА_6 , що з огляду на наявне свідоцтво про шлюб від 09.05.2024 є очевидним правовим оксюмороном.

Крім того, суд вважає обґрунтованими сумніви відповідача щодо мети поїздки позивача за кордон (без супроводу дружини для супроводу тестя) вже через чотири дні після реєстрації шлюбу (09.05.2024), оскільки довідка про склад сім`ї № 02-808 від 13.05.2024 та витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 02-807 від 13.05.2024 оформлені в той же день, коли позивач здійснив спробу виїзду за кордон, та свідчить, що після зміни місця проживання позивача і ОСОБА_3 позивач вже був не єдиною особою, яка могла здійснювати постійний сторонній догляд.

Крім того, суд наголошує, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на те законних підстав.

Наведені висновки свідчать про відсутність підстав до задоволення позовних вимог позивача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Позивач під час розгляду справи по суті, не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення про відмову в перетині державного кордону України.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Інші доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного рішення, суд відхиляє, оскільки вони не підтверджують мету його поїздки за кордон, а також родинні зв`язки його дружини із особою, яку він намагався супроводжувати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також враховує, що на час розгляду справи в суді шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 09.05.2024 другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 61, - розірвано на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11.10.2024 у справі № 713/3348/24, яке набрало законної сили, та знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя В.К. Левицький