Справа № 520/31341/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 р. № 520/31341/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2024 № 50 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 28.03.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27.12.2023, виходячи з розміру суддівської винагороди, зазначеної у довідці Верховного Суду від 20.03.2024 № 1128/0/2-24 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з виплатою недоотриманих сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду у Харківській області прийнято протиправне рішення від 04.10.2024 №50 про відмову їй в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за її заявою від 28.03.2024. Позивач вважає, що має право на перерахунок її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27.12.2023, виходячи з розміру суддівської винагороди, зазначеної у довідці Верховного Суду від 20.03.2024 №1128/0/2-24 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з виплатою недоотриманих сум. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 18.11.2024 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Ухвалою суду від 21.11.2024 клопотання позивача про залучення до справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залишено без задоволення.

Відповідач правом надати відзив на позов не скористався, у встановлений судом строк документи до суду не надходили.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 Указом Президента України від 12.06.1996 № 420/96 призначена суддею господарського (арбітражного) суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 03.03.2011 № 3089-ХІ обрана на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.07.2018 № 2400/0/15-18 у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII) та початком ліквідації Вищого господарського суду України було вирішено внести Президентові України подання про переведення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва.

Указом Президента України від 21.09.2018 № 287/2018 ОСОБА_1 переведена на роботу на посаді судді Господарського суду міста Києва.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 22.07.2021 № 1668/0/15-21 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивач була звільнена з посади судді Господарського суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом голови Господарського суду міста Києва від 23.07.2021 №438-К позивач відрахована зі штату суду 23.07.2021.

23.07.2021 Господарським судом міста Києва позивачу видана довідка №0213/275/21 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з якою посадовий оклад позивача станом на 23.07.2021 складав 78825,00 грн, загальний розмір суддівської винагороди 134 002,50 грн.

27.07.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, за результатами розгляду якої ОСОБА_1 призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 66% суддівської винагороди.

У зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» від 21.11.2023 № 3481-IX (далі Закон № 3481-IX) Верховним Судом позивачу видана довідка від 20.03.2024 №1128/0/2-24 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з якою суддівська винагорода позивача розрахована, виходячи з посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду за Законом № 1402-VIII.

28.03.2024 позивачем через Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві подана заява про здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, до якої була додана довідка Верховного Суду від 20.03.2024 №1128/0/2-24.

За результатами розгляду заяви позивача від 28.03.2024 органом Пенсійного фонду України був здійснений перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період, починаючи з 27.12.2023 (дати набрання чинності Законом № 3481-IX).

Протягом квітня-вересня позивач отримувала щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 66% від суддівської винагороди, визначеної у довідці Верховного Суду від 20.03.2024 № 1128/0/2-24, що не заперечується сторонами.

Зазначене підтверджується рухом коштів по банківському рахунку позивача та скріншотом відомостей з електронного кабінету Порталу електронних послуг Пенсійного фонду України станом на серпень 2024, наданий позивачем.

У подальшому позивач отримала рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2024 № 50, за змістом якого територіальний орган Пенсійного фонду України повторно розглянув заяву позивача від 28.03.2024 та прийняв рішення про відмову в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 28.03.2024 на підставі довідки Верховного Суду.

Відмова мотивована тим, що з 27.12.2023 підлягає перерахунку щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, яким призначено щомісячне довічне грошове утримання відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI. Також, у рішенні зазначено, що розмір складових суддівської винагороди судді окружних судів, утворених у районах міста, в окружних господарських судах не змінювався, тому для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 відсутні підстави.

Також, позивачем було отримано лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.10.2024 № 2600-0504-8/205730, в якому зазначено, що «в результаті приведення у відповідність до норм чинного законодавства матеріалів пенсійної справи виникла переплата пенсії за період з 27.12.2023 по 30.09.2024 в розмірі 540 159,75 грн. ОСОБА_1 запропоновано добровільно вирішити питання про повернення надміру виплачених коштів та повідомлено про наявність в органів Пенсійного фонду України повноважень на звернення до суду з позовом про відшкодування надміру виплачених сум.

ОСОБА_1 не погоджується з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2024 № 50, тому звернулася до суду з зазначеним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначені Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (Закон № 1402-VIII).

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII).

У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Частиною 1 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

При вирішенні спору суд виходить із того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

У свою чергу, пунктом 6 Розділу XII Прикінцеві і перехідні положення Закону №1402 встановлено, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України діють у межах їх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.

Отже з 30.09.2016 вищі спеціалізовані суди, у тому числі Вищий адміністративний суд України, продовжили здійснювати на підставах і в межах, встановлених законом про судочинство, повноваження судів касаційної інстанції (у відповідних юрисдикціях).

У подальшому, положення пунктів 22, 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 щодо отримання суддівської винагороди в залежності від проходження кваліфікаційного оцінювання та підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному судів були виключені на підставі Закону №193-1X від 16.10.2019 щодо усіх судів, крім суддів ВАСУ, ВССУ, ВГСУ. На суддів цих судів поширювалась дія Закону №2453, який вичерпав свою дію.

Так, відповідно до пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховних Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (прим. - Законом №2453).

Вказаними положеннями законодавець фактично визначив певну категорію суддів, а саме: суддів ВССУ, ВАСУ, ВГСУ, для яких до припинення діяльності цих судів усупереч конституційній гарантії матеріального забезпечення суддів як елементу їх незалежності та принципу єдиного статусу суддів вибірково встановив інший (менший) розмір винагороди судді, визначений Законом №2453-VI, порівняно з суддями, яким винагороду судді визначено Законом №1402 (Зазначена позиція відображена в абзаці 8 пункту 8.1 Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2024 №3-p(II)/2024).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26.03.2024 №3-р(II)/2024 в чергове наголосив, що належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, зокрема й право на винагороду судді, та інші конституційні гарантії їх незалежності та недоторканності поширено на всіх суддів і мають бути забезпечені державою на основі принципу єдиного статусу суддів без будь-якого зниження рівня таких гарантій.

Вказаним Законом розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 доповнено, серед іншого, пунктом 14-3 наступного змісту:

« 14-3. Судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду У країни, переведені до інших судів, а також ті, які виявили бажання звільнитися у відставку, за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення прирівнюються до суддів вищих спеціалізованих судів».

Таким чином, законодавець відновив гарантії суддівської незалежності в частині належного матеріального забезпечення у тому числі, для тих суддів ВССУ, ВГСУ та ВАСУ, які виявили бажання звільнитися у відставку.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2024 №3-р(II)/2024 визнано таким, що не відповідає Конституції України окремий припис пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 зі змінами в тім, що він установлює для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до припинення діяльності цих судів гарантії, визначені Законом №2453, зокрема винагороду судді.

Так, ОСОБА_1 Указом Президента України від 12.06.1996 №420/96 призначена суддею господарського (арбітражного) суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 03.03.2011 № 3089-ХІ обрана на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.07.2018 № 2400/0/15-18 у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII) та початком ліквідації Вищого господарського суду України було вирішено внести Президентові України подання про переведення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду міста Києва.

Указом Президента України від 21.09.2018 № 287/2018 ОСОБА_1 переведена на роботу на посаді судді Господарського суду міста Києва.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 22.07.2021 № 1668/0/15-21 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивач була звільнена з посади судді Господарського суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом голови Господарського суду міста Києва від 23.07.2021 №438-К позивач відрахована зі штату суду 23.07.2021.

Відповідно, зважаючи на норми пункту 14-3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 та встановлені судом обставини щодо того, що позивач до ліквідації Вищого господарського суду України перебувала на посаді судді Вищого господарського суду України та у зв`язку з ліквідацією Вищого господарського суду України була переведена з судді Вищого господарського суду України на посаду судді Господарського суду міста Києва, суд доходить висновку, що за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення позивач прирівняна до суддів вищих спеціалізованих судів.

Відповідно, суд вважає, що позивач має право на перерахунок її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки про розмір суддівської винагороди, виданої Верховним Судом, про що відповідним пенсійним органом було прийнято рішення.

При цьому, як встановлено судом, відмова відповідача в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки про розмір суддівської винагороди, виданої Верховним Судом, мотивована тим, що з 27.12.2023 підлягає перерахунку щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, яким призначено щомісячне довічне грошове утримання відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, про що зазначено в оскаржуваному рішенні.

Також, у спірному рішенні відповідача зазначено, що розмір складових суддівської винагороди судді окружних судів, утворених у районах міста, в окружних господарських судах не змінювався, тому для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача підстав немає.

Зазначене тлумачення пенсійним органом положень пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 суд вважає хибним та таким, що не відповідає його змісту.

Відповідачем не враховано, що положення пункту 14-3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII встановлюють імперативну вимогу щодо прирівняння за статусом, рівнем грошового забезпечення та рівнем соціально-побутового забезпечення до суддів вищих спеціалізованих судів тих суддів ВАСУ, ВССУ, ВГСУ, які виявили бажання звільнитися у відставку або які були переведені до інших судів.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24.06.1999 №6-рп/99, від 20.03.2002 №5-pn/2002, від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 3.06.2013 №3-рп/2013, від 8.06.2016 №4-рп/2016, від 4.12.2018 №11-р/2018 наголошував на важливості належного матеріального та соціального забезпечення суддів й недопустимості будь-якого зниження рівня цієї гарантії незалежності суддів, що спрямовано на обмеження будь-якого впливу на суд, гарантування незалежного правосуддя та здійснення судочинства на основі принципів і приписів Конституції України, а також реалізацію конституційного права на судовий захист.

У Рішенні від 15.04.2020 №2-р(II)/2020 Конституційний Суд України підсумував, що «однією з гарантій незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, яке має гарантувати здійснення справедливого, незалежного, безстороннього правосуддя, а також, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів і не можуть бути скасовані чи зменшені іншими нормативними актами» (абзац одинадцятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Отже, на важливості належного матеріального забезпечення всіх суддів й недопустимості будь-якого зниження рівня цієї гарантії незалежності суддів Конституційний Суд України наголошував і до прийняття останнього рішення від 26.03.2024 №3-p(II)/2024.

Інших підстав для відмови позивачу в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в оскаржуваному в даній справі рішення не зазначено.

Також, суд зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, за заявою позивача від 28.03.2024 повноважним органом пенсійного фонду вже було прийнято рішення про проведення перерахунку щомісячного грошового утримання позивача. Оскаржуване в даній справі рішення не містить визначених законом підстав для повторного розгляду такої заяви органом, на обліку в якому позивач взагалі не перебуває. Доводи, наведені в оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Харківській області, не відповідають наведеним вище приписам законодавства та не свідчать про приведення у відповідність до норм чинного законодавства матеріалів пенсійної справи позивача.

Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2024 № 50 є необґрунтованим та протиправним, тому таке рішення підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та ГУ ПФУ в Харківській області не здійснює виплату позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці, у зв`язку з чим вимога про виплату позивачу недоотриманих виплат не підлягає задоволенню.

Так, оскільки судом було встановлено наявність у позивача права на перерахунок її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки про розмір суддівської винагороди, виданої Верховним Судом, суд вважає, що з метою ефективного захисту прав позивача слід частково задовольнити позовні вимоги, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27.12.2023, виходячи з розміру суддівської винагороди, зазначеної у довідці Верховного Суду від 20.03.2024 №1128/0/2-24 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн, суд зазначає наступне.

Так, позивачем на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, понесених при розгляді позовної заяви в суді, подано копії наступних документів: договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 № 16/10-24; додаткової угоди від 31.10.2024 № 1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 №16/10-24; платіжної інструкції від 11.11.2024 про оплату за договором від 31.10.2024 №16/10-24 на суму 15000,00 грн; акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 № 16/10-24 від 12.11.2024 №1; ордеру на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Коломацькою Оленою Сергіївною. (а.с. 52-58)

Суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

З урахуванням викладеного суд зазначає наступне.

Так, дослідивши документи, надані позивачем до матеріалів справи на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 № 16/10-24; додаткову угоди від 31.10.2024 № 1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 №16/10-24; платіжну інструкцію від 11.11.2024 про оплату за договором від 31.10.2024 №16/10-24 на суму 15000,00 грн; акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 № 16/10-24 від 12.11.2024 №1, судом встановлено, що за зазначеним договором представник позивача приймає на себе зобов`язання про надання правничої допомоги ОСОБА_1 .

Згідно додаткової угоди від 31.10.2024 № 1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 №16/10-24 встановлено, що сторонами визначено обсяг та зміст правничої допомоги (написання позовної заяви, написання відповіді на відзив, участь у судових засіданнях, написання письмових пояснень), а також розмір гонорару за надання правничої допомоги в загальній сумі 15 000,00 грн.

Згідно копії платіжної інструкції від 11.11.2024 вбачається, що ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 суму в розмірі 15 000,00 грн згідно Договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 № 16/10-24.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 12.11.2024 № 1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2024 № 16/10-24 сума в розмірі 15 000,00 грн сплачена ОСОБА_1 ОСОБА_2 за написання позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2024 №50 та зобов`язання здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Вивчивши подані представником позивача докази суд встановив, що спір у даній справі не є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскаржуваного рішення; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів суб`єкта владних повноважень.

Справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача було подано до суду позовну заяву та під час судового розгляду представником позивача було подано відповідь на відзив. Інших дій представником позивача не вчинялося, судові засідання по даній справі не призначалися та адвокат не брала участі в судових засіданнях.

Окрім того, зазначена категорія справи підлягає розгляду судом у порядку статті 263 КАС України без проведення судового засідання, де заявами по суті справи є адміністративний позов та відзив на позовну заяву. Подання відповіді на відзив законом не передбачено.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 15 000,00 грн є неспівмірним з обставинами даного конкретного спору та у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума в розмірі - 3000,00 грн.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під.3, пов.2,м. Харків, 61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2024 № 50 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 28.03.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27.12.2023, виходячи з розміру суддівської винагороди, зазначеної у довідці Верховного Суду від 20.03.2024 №1128/0/2-24 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області суму сплаченого судового збору в розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) та суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН