Справа № 380/5700/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/5700/24 пров. № А/857/22299/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року (головуючий суддя Мричко Н.І.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львові у справі № 380/5700/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

04.03.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі Управління), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо невиплати та не проведення нарахування грошової компенсації ОСОБА_1 в повному обсязі за період з 07 листопада 2015 року по 01 квітня 2016 року підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15 лютого 1995 року № 56/95-ВР та Постанови Кабінету Міністрів України «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» від II серпня 1995 року № 648, виходячи з грошового забезпечення станом на виключення зі списків особового складу - 15.03.2023 року; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в повному обсязі за період з 07 листопада 2015 року по 01 квітня 2016 року підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15 лютого 1995 року № 56/95-ВР та Постанови Кабінету Міністрів України «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» від 15 серпня 1995 року № 648, виходячи з грошового забезпечення станом на виключення зі списків особового складу - 15.03.2023 року; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати за виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15.03.2023 року, станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з грошового забезпечення станом на виключення зі списків особового складу - 15.03.2023 року та діб фактичної затримки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не нараховування та не виплати ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 31.03.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах»; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 31.03.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах»; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 15.03.2023 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадяни, які мають статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського користується пільгами, що встановлені статтею 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Суд першої інстанції вказав, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 № 647 затверджено Перелік населених пунктів, яким відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» надається статус гірських, відповідно до якого місто Сколе (місце праці позивача) гірський населений пункт. Суд першої інстанції зазначив, що позивачу протиправно не нараховувалось та не виплачувалось в період з 07.11.2015 по 31.03.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах». Суд першої інстанції дійшов до висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 15.03.2023 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що підставою для виплати підвищень посадового окладу є наказ по особовому складу із зазначенням відсотка підвищення. Скаржник вказує, що наказ на встановлення підвищеного окладу поліцейським, які проходять службу на території населених пунктів, яким надано статут гірських в період з 07.11.2015 до 01.04.2016 не надходив, відтак правових підстав для нарахування та виплати підвищеного посадового окладу не було. Скаржник зазначає, що вимога позивача щодо стягнення середньомісячного заробітку за невчасний розрахунок містить формулювання щодо захисту на майбутнє оскільки подія, з якою позивач пов`язує завершення періоду («по день фактичного розрахунку») ще не настала, а тому така є передчасною.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області від 07.11.2015 № 1о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 призначено, як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, слідчим слідчого відділення Сколівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Наказом т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області від 27.04.2016 № 125 о/с відповідно до Закону України від 15.02.2015 «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Постанови Кабінету Міністрів України №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено позивачу з 01.04.2016 підвищений посадовий оклад на 25 відсотків, як особі, що проходить службу на території населеного пункту, якому надано статус гірських.

Відповідно до наказу начальника ГУНП у Львівській області від 14.03.2023 № 110 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції.

14.02.2024 позивач звернувся до ГУНП у Львівській області із заявою про виплату з 07.11.2015 по 01.04.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах».

Листом від 21.02.2024 ГУНП у Львівській області повідомило позивача про те, що лише з 01.04.2016 після прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» передбачено поетапне збільшення видатків на грошове забезпечення поліцейських та стало можливо виплачувати підвищення посадових окладів, надбавок, доплат та інше. Відповідно до пункту другого розділу ІІ Наказу МВС України від 06.04.2016 № 260 підвищення посадового окладу поліцейським, які проходять службу на території населених пунктів, яким надано статус гірських, посадові оклади підвищуються на 25 відсотків. З 07.11.2015 по 31.03.2016 зазначене підвищення посадового окладу не встановлювалося та не виплачувалося.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нараховував та не виплатив з 07.11.2015 по 01.04.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

У разі, коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, на працівників, які постійно в них працюють, поширюється статус особи, що проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського.

Громадяни, які мають статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського користується пільгами, що встановлені статтею 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання цього законодавчого положення Кабінет Міністрів України 11.08.1995 року прийняв постанову № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах».

Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 1 цієї постанови установлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків.

У разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, які постійно в них працюють, також підлягають підвищенню у розмірі, передбаченому абзацом першим цього пункту.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно з наказом т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області від 07.11.2015 № 1о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 призначено, як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, слідчим слідчого відділення Сколівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Наказом т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області від 27.04.2016 № 125 о/с відповідно до Закону України від 15.02.2015 «Про статус гірських населених пунктів в Україні» Постанови Кабінету Міністрів України №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено позивачу з 01.04.2016 підвищений посадовий оклад на 25 відсотків, як особі, що проходить службу на території населеного пункту, якому надано статус гірських.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 № 647 затверджено Перелік населених пунктів, яким відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» надається статус гірських, відповідно до якого місто Сколе гірський населений пункт.

Сторони не заперечують того, що місто Сколе належить до гірських населених пунктів, а тому ця обставина не підлягає доказуванню.

Отже, робоче місце позивача визначено в населеному пункту, що має статус гірського. Водночас, для отримання підвищеного на 25% посадового окладу особа, робоче місце якої визначено в населеному пункту, що має статус гірського, має там постійно працювати.

Як вбачається з вищезазначених наказів, позивач у спірний період постійно працював у м. Сколе, що в ході судового розгляду відповідачем спростовано не було.

Таким чином позивач вважається таким, що постійно працює на визначеному йому робочому місці, яке знаходиться в населеному пункту, що має статус гірського, а відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач має право на підвищення посадового окладу на 25% за період з 07.11.2015 року по 31.03.2016 року.

Посилання відповідача на 4 абзац пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», згідно із якою, підвищення тарифних ставок і посадових окладів працівникам бюджетних установ і організацій, здійснюється в межах асигнувань відповідних бюджетів, не спростовує обов`язку відповідача здійснити виплату позивачу заробітної плати виходячи із підвищеного на 25% посадового окладу, оскільки відсутність коштів на рахунку відповідача для виплати підвищеного посадового окладу не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не виконавши відповідний обов`язок щодо виплати позивачу підвищеного посадового окладу, на переконання суду апеляційної інстанції є правильними.

Щодо аргументів скаржника стосовно передчасності позовної вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд апеляційної інстанції погоджується з такими, з огляду на таке.

Приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з моменту виключення із списків особового складу.

Щодо вимоги позивача про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки станом на день звернення з позовом до суду, на його думку, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу вказане у позові підвищення посадового окладу, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Оскільки за наслідками перегляду справи, в межах вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що Управління не нараховувало та не виплачувало позивачу з 07.11.2015 по 31.03.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», отже, на переконання суду апеляційної інстанції, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем не проведено, а тому вимоги позивача про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, що помилково не взято судом першої інстанції до уваги.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності відповідача по не нараховуванню та не виплаті позивачу з 07.11.2015 по 31.03.2016 підвищення до посадового окладу на 25% на підставі Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» та одночасно помилковими висновки суду першої інстанції щодо нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки така вимога є передчасною.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи частково не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Керуючись статтями 241, 243, 245, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду в частині зобов`язання Головне управління Національної поліції у Львівській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 15.03.2023 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців - скасувати та в цій частині в позові відмовити.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року у справі №380/5700/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко