Справа № 380/7392/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/7392/24 пров. № А/857/22468/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року (головуючий суддя Москаль Р.М., м. Львів) у справі №380/7392/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач 2), в якому просить визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 28 від 17.11.2023 в частині відмови у перерахунку пенсії протиправним та скасувати; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити переведення на інший вид пенсії згідно з Законом України «Про державну службу» з дати звернення - 14 листопада 2023 року (з дня звернення з відповідною заявою до органів Пенсійного фонду), з урахуванням поданих довідок, та здійснити виплату (доплату) такої пенсії з урахуванням фактично виплачених сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 28 від 17.11.2023 про відмову ОСОБА_1 про перехід на пенсію за Законом України «Про державну службу» відповідно до заяви від 14.11.2023. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з 14.11.2023 з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ та пункту 10,12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач з 13.05.2014 перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Львівській області та одержує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , при цьому, з 17.09.2017 по 30.09.2017 позивач одержувала пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», а з 01.10.2017 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 28 від 17.11.2023 прийнято правомірно.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 з 13.05.2014 року отримує пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, що підтверджується протоколом про призначення пенсії (а.с. 80).

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 з 01.09.1999 по 11.11.2023 працювала на різних посадах державної служби. За цей період ОСОБА_1 : - 01.09.1999 прийняла присягу державного службовця; - 01.09.1999 присвоєно 12 ранг державного службовця; - 03.09.2001 присвоєно 11 ранг державного службовця; - 09.07.2009 присвоєно 10 ранг державного службовця; - 01.05.2016 присвоєно 9 ранг державного службовця; - 22.03.2019 присвоєно 8 ранг державного службовця; - 22.03.2022 присвоєно 7 ранг державного службовця; - 01.11.2023 присвоєно достроково черговий 6 ранг державного службовця; (підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с. 8-13).

Департамент економічної політики Львівської обласної державної адміністрації видав ОСОБА_1 довідку від 14.11.2023 № 1-51/630 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), від 14.11.2023 № 1-51/631 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби (а.с. 15-16).

14.11.2023 позивач звернулася до органу ПФУ у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії, просила перевести її на пенсію за Законом України «Про державну службу». До заяви додала довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 14.11.2023 № 1-51/630, від 14.11.2023 № 1-51/631 (а.с. 101).

17.11.2023 ГУ ПФУ в Закарпатській області за результатами розгляду заяви від 14.11.2023 прийняло рішення № 28, відповідно до якого відмовило позивачці в переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу». Це рішення мотивоване тим, що заявниці вже призначалась пенсія згідно Закону України «Про державну службу» з 13.05.2014 року з відповідним окладом держслужбовця. З 01.10.2017 була переведена на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то право на перерахунок згідно Закону України «Про державну службу» відсутнє (а.с. 100).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» № 889-VIII, який набрав чинності 01.05.2016 (далі - Закон № 889-VIII).

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Тобто, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 року №822/254/18, від 15.12.2020 року у справі № 560/2398/19, від 18 березня 2021 року у справі № 500/5183/17.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується записами трудової книжки, позивач станом на 01.05.2016 перебувала на посаді державної служби - головного спеціаліста відділу тендерної політики управління тарифної та тендерної політики Департаменту економічної політики облдержадміністрації.

Таким чином, для призначення позивачу пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ їй необхідно мати станом на цю дату (01.05.2016) 10 років стажу державної служби.

Як вже було встановлено, позивач:

01.09.1999 прийняла присягу державного службовця;

01.09.1999 присвоєно 12 ранг державного службовця;

03.09.2001 присвоєно 11 ранг державного службовця;

09.07.2009 присвоєно 10 ранг державного службовця;

01.05.2016 присвоєно 9 ранг державного службовця;

22.03.2019 присвоєно 8 ранг державного службовця;

22.03.2022 присвоєно 7 ранг державного службовця;

01.11.2023 присвоєно достроково черговий 6 ранг державного службовця.

Наведене підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

Тобто, позивач станом на 01.05.2016 мала 16 років 07 місяців 30 днів стажу на посадах, віднесених до відповідних посад державної служби та їй присвоєний 9 ранг державного службовця.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем 1 протиправно відмовлено позивачу у переведенні її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі її заяви від 14.11.2023 року.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що фактичною підставою для відмови позивачу у переведенні її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» було те, що їй вже призначалася пенсія згідно із Законом «Про державну службу» № 889-VIII з 13.05.2014 року з відповідним окладом держслужбовця.

Зі змісту ст. 6 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", ст.ст. 10, 45 Закону №1058 за наявності в особи права на пенсію за різними законами або на різні види пенсії в межах одного закону, законодавець не забороняє такій після призначення пенсії, перейти з одного виду пенсії на інший, або звернутись до органу пенсійного фонду з заявою про переведення пенсії за іншим законом.

Крім того, апелянтом не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що позивачу раніше призначалася пенсія держслужбовця.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на позивача поширюються умови, визначені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ, пунктами 10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII та позивач має право на переведення на пенсію державного службовця з 14.11.2023 - дня подання заяви про переведення на інший вид пенсії.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року у справі №380/7392/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар