Справа № 520/20517/24
Суддя: Ширант А.А.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Харків

17 грудня 2024 року справа № 520/20517/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ширант А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.03.2024 №32 щодо відмови зарахувати до її спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди роботи: з 15.05.1998 по 11.02.2000 на посаді сестри медичної в Українському науково-дослідницькому інституті терапії, з 01.04.2005 по 12.12.2006 на посаді сестри медичної у приватного підприємця ОСОБА_2 , з 01.02.2015 по 31.01.2017 на посаді сестри медичної в Інституті медичної радіологічної ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України, з 15.12.2006 по 15.09.2007 на посаді старшої сестри медичної в міський дитячій клінічній лікарні № 19, з 24.09.2007 по 07.11.2014 в міський поліклінічній лікарні № 31 та з 03.01.2017 по 10.10.2017 на посаді сестри медичної у КЗОЗ "Харківський клінічний шкірно-венерологічний диспансер № 5";

2. Зобов`язати віповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за вислугу років з 16.03.2024, як працівнику охорони здоров`я відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення";

3. Стягнути з відповідача судові витрати.

Процесуальні дії у справі, заяви та клопотання

Згідно зі ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. При цьому у вказаних справах заявами по суті справи є позов та відзив.

Ухвалою суду 25.07.2024 відкрито спрощене провадження по справі без виклику сторін в судове засідання та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Вказану ухвалу надіслано відповідачу до Електронного кабінету в системі "Електронний суд" та ним отримано, що підтверджено довідкою про доставку електронного листа.

Заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років, в задоволенні якої рішенням № 32 від 22.03.2024 відмовлено через відсутність необхідного спеціального стажу. До стажу не зараховані певні періоди, оскільки установи, у яких працювала позивачка, не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Відмова мотивована також тим, що позивачкою не надано уточнюючих довідок щодо її перебування у ці періоди у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х та 6-ти років та без збереження заробітної плати.

Позивачка зазначає, що в періоди з 15.12.2006 по 15.09.2007 та з 03.01.2017 по 10.10.2017 вона не перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х та 6-ти років, і має необхідний стаж для призначення пенсії, а тому з відмовою у призначенні пенсії за вислугу років не згодна, вважає її протиправною, а рішення про відмову таким, що підлягає скасуванню.

Заперечення відповідача

Відповідач заперечив позовні вимоги та вказав, що позивачка 16.03.2024 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою, в якій було відмовлено рішенням № 32 від 22.03.2024. Відмова мотивовано тим, що оскільки п. "е" ст. 55 Закону України № 1788-ХІІ передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам охорони здоров`я за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, які станом на 01.04.2015 набули не менше 25 років, до 01.01.2016 не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу, а у позивачки такого стажу немає.

Зазначає, що за доданими документами підстав для зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності з 15.05.1998 по 11.02.2000, з 01.04.2005 по 12.12.2006, з 01.02.2015 по 31.01.2017 згідно трудової книжки немає, оскільки установи не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Окрім того відповідач вважає, що відсутні підстави для зарахування періодів трудової діяльності позивачки з 15.12.2006 по 15.09.2007 та з 03.01.2017 по 10.10.2017 оскільки не нею не надано уточнюючих довідок щодо її перебування у ці періоди у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х та 6-ти років та без збереження заробітної плати.

Обставини, встановлені судом та зміст правовідносин

Позивачка 16.03.2024 звернулась через вебпортал до Пенсійного органу України із заявою, зареєстрованою за № 562, з метою оформлення пенсії за вислугу років, як додаток до заяви додала в тому числі й копію трудової книжки Т.1, а.с. 21-25.

У результаті розгляду заяви позивачки відповідач прийняв рішення № 32 від 22.03.2024, яким позивачці відмовив у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п.21 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного стажу за вислугу років, Т.1, а.с. 103-104.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, які станом на 01.04.2015 набули не менше 25 років, до 01.01.2016 не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу. Страховий стаж позивачки становить 37 рік 3 місяців 5 днів, а стаж за вислугу років на 11.10.2017 становить 17 років 9 місяців 4 дні.

У листі № 12776-11571/Р-03/8-2000/24 від 26.04.2024 відповідачем зазначено, що за документами, які додані до заяви, до спеціального стажу не зараховані періоди трудової діяльності, зокрема:

- з 15.05.1998 по 11.02.2000, з 01.04.2005 по 12.12.2006, з 01.02.2015 по 31.01.2017 згідно трудової книжки немає, оскільки установи не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років;

- з 15.12.2006 по 15.09.2007 та з 03.01.2017 по 10.10.2017 оскільки не надано уточнюючих довідок щодо перебування позивачки у ці періоди у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х та 6-ти років та без збереження заробітної плати, Т. 1, а.с. 101-102.

Згідно з даними трудової книжки позивачки (серія НОМЕР_1 від 21.05.1986) зокрема п.п. 5-6, - в період з 15.05.1998 по 11.02.2000 позивачка працювала на посаді сестри медичної інфарктного відділення в Українському науково-дослідницькому інституті терапії, за період роботи з 01.04.2005 по 12.12.2006 - п.п.10-11 - на посаді сестри медичної у приватного підприємця ОСОБА_2 , за період з 15.12.2006 по 15.09.2007 - п.п. 12-13 на посаді старшої сестри медичної в міський дитячій клінічній лікарні № 19, за період роботи з 01.02.2015 по 31.01.2017 - п.п.19-22 - на посаді сестри медичної в Інституті медичної радіологічної ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України, за період роботи з 03.01.2017 по 18.09.2018 - п.п.23-26 - на посаді сестри медичної у КЗОЗ "Харківський клінічний шкірно-венерологічний диспансер №5", Т. 1, а.с.75-93.

Згідно з листом ДУ "Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григорєва Національної академії медичних наук України" вих. № 1089/02-04 від 24.12.2023 - Т.1, а.с. 28 - та довідкою ДУ "Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григорєва Національної академії медичних наук України" вих. № 1086/02-04 від 20.12.2023 позивачка в період з 02.09.1985 по 14.05.1998 працювала в ДУ "Інститут медичної радіології та онкології ім.С.П.Григорєва Національної академії медичних наук України" на посаді лаборанта з 02.09.1985 по 03.11.1996 - а.с. 26-27 - та на посаді сестри медичної з 04.11.1996 по 14.05.1998 та з 14.02.2000 по 03.03.2005, що співпадає з трудовою книжкою - Т.1, а.с. 76-77, 79-80 - та довідками про заробітну плату вих. №1082/06-22 від 20.12.2023, вих. № 1083/06-22 від 20.12.2023, вих. № 1084/06-22 від 20.12.2023, вих. № 1085/06-22 від 20.12.2023, Т. 1, а.с.30-33.

Як вбачається з архівної довідки ДУ "Інститут медичної радіології та онкології ім.С.П.Григорєва Національної академії медичних наук України" Харківському науково-дослідному інституту медичної радіології здідно постанови КМУ № 932 від 23.11.1995 повернуто ім`я ОСОБА_3 . На виконання постанови КМУ № 1232 від 07.08.2000 та наказу Академії медичних наук України № 51 від 29.07.2000 Інститут передано до складу Академії медичних наук України. Указом Президента України № 255/2010 від 24.02.2010 Академії медичних наук України надано статус Націонаальної, у зв`язку з чим Установа за постановою Президії НАМП України № 19/8 від 06.10.2011 отримала назву ДУ "Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України". Згідно постанови Президії НАМП України № 9/5 від 05.12.2019 та наказу Інституту № 72 від 19.03.2020 назву ДУ "Інститут медичної радіології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України" змінено на ДУ "Інститут медичної радіології та онкології ім.С.П.Григорєва Національної академії медичних наук України", Т.1, а.с. 29.

Згідно з довідкою ДУ "Національний інститут терапії імені Л.Т. Малої Національної академії наук України" № 1074 від 14.12.2023 - Т.1, а.с. 35 - позивачка в період з 15.05.1998 по 11.02.2000 працювала в Інституті терапії АМН України на посаді сестри медичної інфаркного відділення, що співпадає з трудовою книжкою - Т.1, а.с. 78 - та довідкою про заробітну плату № 30 від 29.11.2023, Т. 1, а.с. 36.

Згідно даних єдиного державного реєстру ДУ "Національний інститут терапії ім. Л.Т. Малої національної академії медичних наук України" та ДУ "Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григорєва Національної академії медичних наук України" вказані установи мають як види діяльності: діяльність лікарняних закладів, загальна медична практика, тощо, Т.1, а.с. 37-62.

Позивачка, не погодившись із вищевказаним рішенням відповідача про відмову в призначенні їй пенсії, звернулась до суду з даним позовом.

Зміст правовідносин: спір між сторонами виник у зв`язку із не зарахуванням відповідачем періодів трудової діяльності позивачки до її спеціального стажу, через що їй відмовив у призначені пенсії за вислугу років.

Норми права, які застосовує суд: процесуальні та процедурні положення

У Кодексі адміністративного судочинства України визначені завдання та основні засади адміністративного судочинства, зокрема вказано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ст. 2 КАС України).

Закон України "Про адміністративну процедуру" № 2073-IX від 17.02. 2022 (далі Закон № 2073-IX) регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.

Дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час: 1) розгляду звернень осіб, що містять пропозиції, рекомендації щодо формування державної політики, вирішення питань місцевого значення, а також щодо врегулювання суспільних відносин; 2)конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції, 3)державної служби, дипломатичної та військової служби, служби в органах місцевого самоврядування, служби в поліції, а також іншої публічної служби; 4) реалізації конституційного права громадян брати участь у всеукраїнському та місцевих референдумах, обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування; 5) оскарження процедур публічних закупівель; 6) нагородження державними нагородами та відзнаками; 7) здійснення помилування; 8) здійснення оцінки впливу на довкілля (ст. 1 Закону № 2073-IX ).

Принципи адміністративної процедури є: 1) верховенство права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) рівність перед законом; 3) обґрунтованість; 4)безсторонність (неупередженість) адміністративного органу; 5) добросовісність і розсудливість; 6) пропорційність; 7) відкритість; 8) своєчасність і розумний строк; 9)ефективність; 10) презумпція правомірності дій та вимог особи; 11) офіційність; 12)гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні; 13) гарантування ефективних засобів правового захисту (ст. 4 Закону № 2073-IX).

Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства (ст. 10 Закону № 2073-IX).

Вказаний закони передбачає низку принципів, зокрема:

- принцип ефективності: адміністративний орган організовує розгляд та вирішення справ, що належать до його компетенції, з найменшими витратами коштів та інших ресурсів, у простий та ефективний спосіб; адміністративний орган забезпечує розгляд і вирішення справи з вчиненням процедурних дій, що є достатніми та необхідними для належного вирішення справи (ст. 14 Закону).

- принцип презумпції правомірності дій та вимог особи: дії та вимоги особи є правомірними, доки інше не буде доведено під час розгляду та/або вирішення справи; сумніви щодо правомірності дій та вимог особи, що виникають внаслідок неоднозначного (множинного) трактування норми права, повинні тлумачитися адміністративним органом на користь їх правомірності (ст. 15 Закону).

- принцип офіційності: адміністративний орган зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, і за необхідності збирати для цього документи та інші докази з власної ініціативи, у тому числі без залучення особи витребовувати документи та відомості, отримувати погодження та висновки, необхідні для вирішення справи. Адміністративний орган не може зобов`язувати особу самостійно отримувати документи та інші докази, необхідні для здійснення адміністративного провадження, якщо такий обов`язок не визначено законом; адміністративний орган не може вимагати від особи надання документів та відомостей, що перебувають у володінні адміністративного органу або іншого органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, що належить до сфери управління такого органу (ст. 16. Закону).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (ч.4 ст. 9 КАС України).

У випадку, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 4 ст. 245 КАС України).

У ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У ч.1 ст. 90 КАС України зазначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Норми права, які застосовує суд

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України ( п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

У ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі - Закон України № 1788-ХІІ) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон України № 1058-IV).

Закон України № 1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ст.2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

У ч. 3 ст. 4 Закону України № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 5 Закону України № 1058-IV винятково цим Законом визначається, зокрема, пенсійний вік чоловіків і жінок, після досягнення якого особа має право на призначення пенсії за віком.

У ст. 100 Закону України № 1788-ХІІ встановлений порядок призначення пільгових пенсій особам, які мали право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію цього Закону, згідно якої особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством: б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для. призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13 -14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим, законодавством.

Згідно зі ст. 51 Закону № 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями ст. 52 Закону № 1788-XII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до п. "е" ст. 55.

Приписами п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон № 213-VIII), який набув чинності з 01.04.2015, п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII було викладено в іншій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Надалі Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 911-VIII) до ст. 55 Закону № 1788-XII з 01.01.2016 також було внесено зміни. З урахуванням цих змін п. "е" вказаної статті має такий зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян - 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. "а" ст. 54, ст. 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, Законом № 911-VIII.

Зокрема, Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у п. "е", "ж" ст. 55 Закону № 1788-XII - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст. 1,3, ч. 3 ст.22, ст.46 Основного закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Отже, з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII, виходячи з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, незалежно від віку.

Розділом 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909) передбачено, що до закладів і установ віднесені: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санітарно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. В зазначених закладах і установах право на призначення пенсії за вислугу років мають право: лікарі та середній медичний персонал.

Згідно із п. 1.2 Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385 до амбулаторно-поліклінічних закладів в Україні відносяться фельдшерсько-акушерський пункт (у т.ч. сільських та селищних радах).

Визначення поняття "послуга з медичного обслуговування населення (медична послуга" наведено в ст. 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 № 2801-ХІІ (далі - Закон України № 2801-ХІІ) - це послуга, що надається пацієнту закладом охорони здоров`я або фізичною особою - підприємцем, яка зареєстрована та одержала в установленому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та оплачується її замовником. Замовником послуги з медичного обслуговування населення можуть бути держава, відповідні органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи, у тому числі пацієнт.

При цьому, суд зазначає що положеннями ст. 62 Закону України № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В той же час, відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно п. 2 Приміток до Переліку № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Офіційним визнанням статусу закладу охорони здоров`я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності, відповідно до п.1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.1997 № 765, є державна акредитація закладу охорони здоров`я.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров`я. Акредитація проводиться один раз на три роки, перша акредитація закладу проводиться не пізніше ніж через два роки від початку здійснення діяльності.

Таким чином, підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров`я на підставі акредитації.

Згідно Порядку № 909 до закладів охорони здоров`я, які дають право на пенсію за вислугу років віднесені лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. До посад, які передбачені зазначеним переліком, віднесено лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України № 2801-ХІІ заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

Порядок і умови створення закладів охорони здоров`я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва та Міністерства охорони здоров`я України від 16.02.2001 № 38/63, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.03.2001 № 189/5380, затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики.

Відповідно до п. 1.2 Ліцензійних умов медична практика - це діяльність, пов`язана з комплексом спеціальних заходів, спрямованих на сприяння поліпшенню здоров`я, підвищення санітарної культури, запобігання захворюванням та інвалідності, на діагностику, допомогу особам з гострими і хронічними захворюваннями й реабілітацію хворих та інвалідів, що здійснюється особами, які мають спеціальну освіту.

Ліцензія на здійснення медичної практики - документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду діяльності з медичної практики протягом визначеного строку та за умови виконання ним Ліцензійних умов.

Висновки, щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 127/9055/17 (щодо обов`язку пенсійного органу установлення права особи на одержання пенсії), від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а щодо підстави для призначення пенсії на пільгових умовах), від 25.04.2019 у справі №593/283/17, від 19.06.2020 по справі № 359/2076/17 (щодо відсутності підстав для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист).

Висновки суду

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню враховуючи таке.

Відповідач до спеціального стажу не зарахував періоди роботи позивачки з 15.05.1998 по 11.02.2000, з 01.04.2005 по 12.12.2006, з 01.02.2015 по 31.01.2017, оскільки, на його думку, строк роботи в установах, в яких працювала позивачка, не підтверджують наявність стажу вислугу років для пенсії у тому числі й тому, що такі установи не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Водночас, як вже зазначалось, розділом 2 Переліку № 909 передбачено, що до медичних закладів і установ віднесені: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санітарно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. В зазначених закладах і установах право на призначення пенсії за вислугу років мають право: лікарі та середній медичний персонал.

Суд зазначає, що Порядок № 909 не містить будь-яких конкретних вимог щодо організаційно-правової форми указаних закладів та їх підпорядкованості. Навпаки, відповідно до примітки 2 до цього Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ.

Як вбачається з трудової книжки позивачки, копія якої була додана до заяви позивачки від 16.03.2024, та з інших документів, вона працювала з 15.05.1998 по 11.02.2000 на посаді сестри медичної інфарктного відділення в Українському науково-дослідницькому інституті терапії, за період роботи з 01.04.2005 по 12.12.2006 на посаді сестри медичної у приватного підприємця ОСОБА_2 , за період роботи з 01.02.2015 по 31.01.2017 - п.п.19-22 - на посаді сестри медичної в Інституті медичної радіологічної ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України.

Отже документами, які додані позивачкою до її заяви, в тому числі й трудовою книжкою, повністю підтверджується її робота на необхідних посадах в медичних установах у спірні періоди, що свідчить про наявність необхідного стажу вислуги років і дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно відповідач протиправно не зарахував до стажу позивачки періоди її роботи з 15.05.1998 по 11.02.2000, з 01.04.2005 по 12.12.2006, з 01.02.2015 по 31.01.2017, з 15.12.2006 по 15.09.2007, з 24.09.2007 по 07.11.2014 та з 03.01.2017 по 10.10.2017, наслідком чого стало прийняття оскаржуваного рішення про відмову в призначенні пенсії.

Враховуючи вищевикладене відповідач не виконав вимоги ст. ст. 4, 10 Закону № 2073-IX (не діяв добросовісно та розсудливо для досягнення мети, визначеної законом - соціального забезпечення позивачки згідно зі ст. 46 Конституції України та не керувався логікою з дотриманням вимог законодавства при тлумаченні нормативних положень законів та постанов уряду), а тому прийняв протиправне рішення.

Вищевказане також свідчить, що відповідач не використав свої повноваження з метою, з якою це повноваження надано (пенсійне забезпечення позивачки), а тому рішення відповідача не відповідає вимогам ст. 2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивачки є визнання рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії позивачці протиправним та його скасування, а також зобов`язання відповідача зарахувати до стажу вислуги років позивачки період її роботи з 15.05.1998 по 11.02.2000, з 01.04.2005 по 12.12.2006, з 01.02.2015 по 31.01.2017, з 15.12.2006 по 15.09.2007, з 24.09.2007 по 07.11.2014 та з 03.01.2017 по 10.10.2017 для чого необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву.

Отже, з огляду на встановлені у справі обставини та норми права, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивачки є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії від 16.03.2024, та прийняти рішення по суті заяви від 16.03.2024 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Судові витрати

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України до судових витрат належить судовий збір, який позивачкою сплачено у розмірі 969,00 грн, що підтверджується відповідною квитанцією.

У ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст. 2, 6-9,14,73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Варшавська, буд. 3Б, стм. Макарів, Київська обл., Бучанський р-н, 08001, ) від 22.03.2024 №32 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Варшавська, буд. 3Б, стм. Макарів, Київська обл., Бучанський р-н, 08001, ) зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) період її роботи з 15.05.1998 по 11.02.2000 на посаді сестри медичної в Українському науково-дослідницькому інституті терапії, з 01.04.2005 по 12.12.2006 на посаді сестри медичної у приватного підприємця ОСОБА_2 , з 01.02.2015 по 31.01.2017 на посаді сестри медичної в Інституті медичної радіологічної ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України, з 15.12.2006 по 15.09.2007 на посаді старшої сестри медичної в міський дитячій клінічній лікарні № 19, з 24.09.2007 по 07.11.2014 в міський поліклінічній лікарні № 31 та з 03.01.2017 по 10.10.2017 на посаді сестри медичної у КЗОЗ "Харківський клінічний шкірно-венерологічний диспансер №5".

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 16.03.2024 про призначення пенсії та додані до неї документи з урахуванням висновків суду.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Варшавська, буд. 3Б, стм. Макарів, Київська обл., Бучанський р-н, 08001, ) судові витрати у розмірі 969,00 (дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 00 коп.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення) та набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Cуддя А.А. Ширант