Справа № 161/22307/24
Суддя: Пахолюк А. М.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/334/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Корнійчук А.А.,

за участю:

представника позивача Самолюка В.В.,

представника відповідача Гудкової М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України.

Свій позов мотивує тим, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Костянтинівка Донецької області УРСР та до 24.12.1993 року проживав на території України як малолітня дитина разом із батьками, після чого виїхав з матір`ю на територію російської федерації, де був документований національним паспортом.

Вказує, що на даний час проживає на території України, має на утриманні малолітню дитину, постійне місце проживання та у 2021 році звернувся до генерального консульства російської федерації у Львові із заявою про вихід з громадянства російської федерації.

13.11.2024 року Луцьким відділом №1 УДМС України у Волинській області прийнято рішення про примусове його повернення з України, мотивоване тим, що він перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство України, оскільки, після скасування рішення про набуття громадянства України, порушив правила перебування та ухилявся від виїзду з території України.

Вважає дане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, відповідач не взяв до уваги обставини, що мають істотне значення, а саме, те що він громадянин України за територіальним походженням, його цивільна дружина та малолітня дитина є громадянами України та постійно проживають на її території.

З врахуванням наведеного, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Луцького відділу №1 УДМС України у Волинській області про примусове повернення за межі України від 13.11.2024 року.

Ухвалою суду від 06.12.2024 року по справі відкрито провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти адміністративного позову з наступних підстав.

17.10.2024 року працівниками Луцького відділу №1 УДМС у Волинській області був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (особу встановлено за національним паспортом російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 04.12.2017 та дійсний до 04.12.2027 року), який перебуває в Україні з порушенням встановлених правил перебування. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 здійснив в`їзд на територію України 05.11.2021 року через КПП «Бачевськ» за паспортним документом № НОМЕР_1 . Також, в ході проведення перевірки з`ясовано, що ОСОБА_1 у 2019 році набув громадянство України за територіальним походженням та був документований довідкою про реєстрацію особи громадянином України та тимчасовим посвідченням громадянина України. Рішенням УДМС у Волинській області від 01.02.2022 року було скасовано рішення про набуття громадянства України, у зв`язку із невиконанням поданого ним зобов`язання про припинення іноземного громадянства. Вказане рішення позивачем не оспорювалось.

Відтак, вважає, що позивач тривалий час перебував на території України без документів на право проживання та з порушенням строків такого перебування, а саме 989 днів, після закінчення дозволеного строку перебування, а тому 13.11.2024 року було прийняте рішення про примусове повернення за межі України громадянина росії ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у позові. Просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, наведених у відзиві за позовну заяву. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин..

При цьому відповідно до ч.1 цієї ж статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином російської федерації, його ідентифіковано згідно паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 виданий 04.12.2017 до 04.12.2027, орган видачі ФМС 22005. Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_1 здійснив в`їзд на територію України 05.11.2021 року (а.с. 44-46).

Із матеріалів справи вбачається, що 13.11.2024 року відповідачем прийнято рішення про примусове повернення за межі України іноземця або особи без громадянства громадянина росії ОСОБА_1 (а.с. 5-8).

Оскаржуваним рішенням встановлено, що 17.10.2024 року працівниками Луцького відділу №1 УДМС у Волинській області у м. Луцьк, був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з порушенням встановлених правил перебування на території України іноземних громадян. У ході проведення перевірочних заходів з`ясовано, що ОСОБА_1 05.11.2021 року прибув на територію України, в 2019 році набув громадянство України за територіальним походженням, рішенням УДМС України у Волинській області від 01.02.2022 відповідно до ст. 21 Закону України «Про громадянство України» щодо останнього скасовано рішення про набуття ним громадянства України. Після скасування рішення про набуття громадянства України, громадянин ОСОБА_1 порушив правила перебування та ухилявся від виїзду з території України (а.с. 5-8).

Крім того, з оскаржуваного рішення вбачається, що 17.10.2024 року позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні, а саме за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, проживання без документів на право проживання за ч. 2 ст. 203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу, який добровільно сплачений ОСОБА_1 (а.с. 5-8).

Також, даним рішенням встановлено, що громадянин росії ОСОБА_1 22.10.2024 року звернувся із заявою про продовження строку перебування на території України. Рішенням ДМС України йому відмовлено в продовженні строку перебування (а.с. 5-8, 50).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається, серед іншого, за територіальним походженням.

Положеннями статті 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні.

Громадянство України за територіальним походженням не набуває особа, яка відповідно до частини шостої статті 9 цього Закону не приймається до громадянства України (крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 9 цього Закону), та особа, стосовно якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовано на підставі статті 21 цього Закону.

Водночас статтею 21 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

За таких обставин, саме на особу, яка набула громадянство України, чинним законодавством покладається прямий обов`язок протягом певного строку вчинити дії та надати уповноваженим органам відповідні докази виходу з громадянства іноземної країни.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території УРСР у м. Костянтинівка Донецької області (а.с. 9).

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення УДМС України у Волинській області від 19.12.2019 року ОСОБА_1 набув громадянство України за територіальним походженням на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та був документований довідкою про реєстрацію особи громадянином України та тимчасовим посвідченням громадянина України (а.с. 60).

Судом також встановлено, що 18 листопада 2021 року позивач звернувся до генерального консульства російської федерації у Львові із заявою про вихід із громадянства російської федерації. У довідці зазначено, що строк розгляду заяв становить шість місяців (а.с.15).

Оскільки, позивач у встановлений термін не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави, то рішенням УДМС у Волинській області від 01.02.2022 року було скасовано рішення про набуття громадянства України.

В судовому засіданні встановлено, що дане рішення відповідача позивачем не оскаржувалось та із будь-якими заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не звертався (а.с. 52).

При цьому суд не бере до уваги доводи представника позивача про неможливість вчинення ОСОБА_1 дій щодо виходу з громадянства російської федерації у зв`язку із війною на території України, так як в ході розгляду зазначеної справи позивачем та його представником в силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України не надано суду відповідних доказів, на підтвердження наявності поважних причин не вчинення таких дій.

Зокрема, суд враховує ту обставину, що у ОСОБА_1 з відкритих джерел інформації (https://x.com/embrus_md) була можливість відшукати відповідну інформацію та вчинити певні дії щодо з`ясування результатів розгляду його заяви про вихід з громадянства російської федерації у відповідному посольстві у Республіці Молдова шляхом особистого звернення чи звернення онлайн.

Водночас, як встановлено судом, на даний час у позивача наявний дійсний паспорт громадянина російської федерації (а.с.44-46).

За таких обставин, суд вважає, що на час розгляду даної справи, позивач, належним чином не відмовившись від громадянства російської федерації та за умови дії рішення компетентного державного органу міграційної служби про скасування громадянства України, вважається іноземцем у розумінні ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відтак, на час розгляду справи судом, у позивача відсутні документи, які підтверджують законність перебування на території України.

Судом також не встановлено обставин, відповідно до яких на позивача поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки з такими заявами до уповноважених органів ДМС України позивач не звертався (а.с.56, 57, 62).

При цьому сам факт звернення позивача до УДМС України у Волинській області із заявою від 20.11.2024 року про встановлення факту належності до громадянства України з інших підстав (а.с.10), тобто після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про примусове повернення, не спростовує вищевикладених висновків суду щодо не вчинення без поважних причини позивачем свого обов`язку вийти із громадянства іншої держави, що стало підставою для скасування його громадянства України та подальшого прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI. Даний Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Приписами ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Як встановлено судом, позивач, прибувши на територію України по паспорту громадянина російської федерації для виїзду за кордон 05.11.2021 року, порушив строки перебування іноземця на території України, йому статусу біженця не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове повернення не може бути застосоване.

Таким чином, передбачені ст.ст. 26, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставини, які перешкоджають примусовому поверненню позивача за межі території України, в ході розгляду зазначеної справи не встановлені.

Щодо наявності у позивача неповнолітнього сина (а.с.16), суд зазначає, що дитина на даний час проживає із своєю матір`ю у місті Луцьку (а.с.16, 18, 19). З огляду на наведене, суд вважає, що прийняте відповідачем рішення про повернення позивача за межі України не призведе до порушення принципу 6 Декларації прав дитини, відповідно до якого малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю та принцип 3, що дитині має належати від народження право на ім`я і громадянство.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Оцінюючи в сукупності вищевказані документи, суд вважає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження його життю або свободі загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань та/або іншої діяльності.

Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове повернення позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Окрім того, позивач, вчинивши усі передбачені законом дії, має змогу повернутися на територію України, так як оскаржуваним рішенням не заборонено останньому в`їзд на її територію.

Додатково суд наголошує, що відповідно до позиції УВКБ ООН щодо України від березня 2022 року, останній не вважає Україну безпечною країною походження і рекомендує направляти іноземців, які проживали на території країни і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту для проходження національної процедури надання захисту в третій безпечній країні.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що оскаржуване рішення оформлено та прийнято у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, в зв`язку з чим позовну заяву слід залишити без задоволення за необґрунтованістю, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 77, 79, 241-246, 288, 293 КАС України, суд, на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,-

В И Р І Ш И В:

Залишити без задоволення позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства.

Залишити без змін рішення заступника начальника Луцького відділу №1 Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 13 листопада 2024 року ОСОБА_2 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Пахолюк А.М.