Справа № 640/6560/22
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року № 640/6560/22

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. А. Богомольця, 10, ), в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24.01.2022 № 39 о/с, яким припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності) із 24 січня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції МВС України, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді з 24 січня 2022 року;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції МВС України, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді та в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що вважає оскаржуваний наказ протиправним, оскільки відповідачем під час звільнення було допущено порушення норм ст. 87 ЗУ «Про державну службу» та ст.ст. 40,42,49-2 Кодексу законів про працю України, що є підставою для скасування наказу та поновлення на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві 13.05.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві 17.06.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства внутрішніх справ України про розгляд справи за правилами загального провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві 29.06.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника МВС України Тетяни Отрода про розгляд справи за участі представника.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві 05.07.2022 відмовлено у задоволенні клопотання МВС України від 01.07.2022 № 12/6-700 про зупинення провадження у справі № 640/6560/22.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду 19.07.2022 апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ повернуто особі, яка її подала.

Постановою Верховного суду України 30.11.2022 задоволено частково Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України, ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі № 640/6560/22 скасовано, а справу направлено до суду для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду 13.12.2022 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2024 року для розгляду справи №320/12235/24 визначено суддю Білоноженко М.А.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Білоноженко М.А.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що під час здійснення процедури скорочення, оформлення та видання оскаржуваного наказу та звільнення ОСОБА_1 , відповідач не припустився порушень законних прав, свобод та інтересів позивача, а доводи останнього є необгрунтованими і не відповідають фактичним обставинам справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом МВС України від 01 листопада 2016 року № 1049 о/с «По апарату Міністерства» відповідно до ст. 29 Закону України «Про державну службу України» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - ЗУ №889-VIII) після успішного проходження конкурсу позивача було призначено на посаду заступника начальника управління моніторингу та інформаційно-аналітичної роботи - начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності з випробувальним терміном 1 місяць.

01 листопада 2016 року позивач прийняв Присягу державного службовця.

01 грудня 2016 року позивачу було присвоєно 4 (четвертий) ранг державного службовця відповідно до наказу МВС України від 01.12.2016 № 1157 о/с.

21 травня 2018 року у зв`язку з організаційно-штатними змінами в апараті МВС позивача було переведено на посаду головного спеціаліста відділу координації- застосування авіації Управління координації діяльності авіації (наказ МВС України від 21.05.2018 № 584 о/с).

02 квітня 2020 року відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 березня 2020 року № 313 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» позивача було переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції (наказ МВС України від 02.04.2020 № 223 о/с).

Наказом МВС України від 24 січня 2022 року № 39 о/с «По апарату Міністерства» позивача було звільнено згідно з пунктом 4 ч. 1 ст. 83, пунктом 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності) з посади головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції, із 24 січня 2022 року.

Незгода позивача із прийнятим рішенням зумовила його звернення до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII "Про державну службу", в редакції чинній на момент звільнення позивача, (далі - Закон N 889-VIII).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (підпункт 7 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII).

За приписами статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно із частиною 3 статті 87 Закону України №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин врегульована нормами Закону №889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX), що виключає застосування до спірних правовідносин Кодексу законів про працю України.

За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини 1 статті 87 Закону України №889-VIII однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з будь-яким державним службовцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.06.2022 у справі №420/3541/20.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 24.12.2021 позивача було персонально повідомлено про наступне вивільнення та ознайомлено з переліком вакантних посад в МВС станом на 24.12.2021, а оскаржуваний наказ видано 24.01.2022, тобто через 30 календарних днів з дати попередження про наступне звільнення.

Вищевикладене підтверджується попередженням про наступне вивільнення від 24.12.2021, на якому наявний особистий підпис ОСОБА_1 , та відсутня інформація про будь-які зауваження, заперечення або пропозиції з боку позивача.

Матеріали справи свідчать про те, що у період з 24.12.2021 до 24.01.2022, відповідно до листів Департаменту забезпечення діяльності апарату МВС від 12.01.2022 № 1215/09, Департаменту документообігу та контролю від 14.06.2022 № 17507/09, позивачем не було подано заяви стосовно переведення його на одну із 72 вакантних посад в МВС.

20.01.2022 Міністерством повторно було ознайомлено ОСОБА_1 з переліком вакантних посад в МВС станом на 19.01.2021, що підтверджується відповідним актом, доданим до матеріалів справи.

3 огляду на відсутність будь-яких заяв від позивача, наказом МВС України від 24.01.2022 № 39 о/с позивача було звільнено згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з 24.01.2022, після персонального ознайомлення із витягом з оскаржуваного наказу та отримання останнім трудової книжки.

У поданому адміністративному позові позивач вважає, що у нього була відсутня можливість ознайомитись з переліком вакантних посад в апараті МВС в період з 24.12.2021 до 20.01.2022.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, не погоджується із такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

В період з 24.12.2021 (дата попередження) до 24.01.2022 (дата звільнення) відповідно до листів Департаменту забезпечення діяльності апарату МВС від 12.01.2022 № 1215/09, Департаменту документообігу та контролю від 14.06.2022 № 17507/09, позивачем не було подано заяви стосовно переведення його на одну із вакантних посад в МВС.

20.01.2022 відповідачем було повторно ознайомлено останнього з переліком вакантних посад в МВС та складено відповідний акт.

Суд зауважує, що позивача було персонально повідомлено про необхідність у разі прийняття пропозиції надати відповідачу погоджену в установленому порядку заяву до 21.01.2022, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 на вищезазначеному акті.

Аналіз вищевикладеного свідчить про те, що будучи обізнаним про строки подання відповідної заяви, позивач своїм правом не скористався, і відповідної заяви про прийняття вакантної посади до відповідача не надав.

Натомість, доводи позивача про те, що ним вчасно було подано заяву 24.01.2022 року (день звільнення) про прийняття вакантної посади головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 24.01.2022 року о 15 год 13 хв на адресу відповідача за допомогою засобів поштового зв`язку позивачем була направлена заява про призначення на посаду, тобто, після ознайомлення із оскаржуваним наказом, отриманням трудової книжки та завершення процедури звільнення останнього, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до офіційної інформації із сайту «Укрпошта», заяву від 24.01.2022, було отримано відповідачем 25.01.2022 (трекінг № 521) в кінці робочого дня та зареєстровано 26.01.2022 (вх. № 7481 від 26.01.2022), що підтверджується листом Департаменту документообігу та контролю МВС від 14.06.2022 № 17507/09 і копією конверта.

За результатами розгляду звернення, відповідачем було підготовлено відповідь від 10.02.2022 (вих. № 5215/23-2022) про відсутність підстав для призначення позивача на посаду, оскільки заяву було подано після закінчення процедури звільнення.

Також суд звертає увагу, що посада, на яку ОСОБА_1 було надано згоду на призначення, відповідно до змісту заяви від 24.01.2022, а саме «головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС» містилась в переліку вакантних посад станом на 24.12.2021 (дату попередження).

При цьому, матеріали адміністративної справи не містять доказів відсутності у позивача змоги звернення до відповідача із заявою стосовно призначення на вищезазначену посаду в період з 24.12.2021 (дата попередження) до 24.01.2022 (дату звільнення).

Щодо аргументів позивача стосовно необхідності застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Однією із підстав для скасування наказу, на думку позивача, є недотримання МВС норм, закріплених в ст.ст. 42, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» - дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносини, не врегульованих цим Законом.

Отже, відносини щодо, зокрема, припинення державної служби регулюються Законом, а застосування до них законодавства про працю можливо лише в тій частині, що не врегульована цим Законом.

При цьому слід зазначити, що процедура скорочення посад та чисельності штату державної служби, звільнення їх зі служби повністю врегульовано ст.ст. 83-88 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, норми К3пП України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб?єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

При цьому статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 3 ст. ст. 87 Закону передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Оскільки позивача було звільнено відповідно до вимог, які закріплені в Законі України «Про державну службу», посилання позивача на ст. 49-2 КЗпП України є безпідставними.

Отже,за результатами розгляду справи, судом не виявлено порушень з боку відповідача законодавчо визначеної процедури звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, тож спірний наказ є правомірним та скасуванню не підлягає. В зв`язку із чим, інші вимоги позивача, які є похідними, також задоволенню не підлягають.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 90, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.