Справа № 520/16807/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 р. Справа № 520/16807/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 11.09.24 по справі № 520/16807/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДСНС України у Харківській області від 24 березня 2022 року № 146 (по особовому складу) про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДСНС України у Харківській області № 149 о/с від 25.03.2022 року (по особовому складу) в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту;

- поновити ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді старшого сержанта служби цивільного захисту, водія 63 ДПРП 4 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області з дня звільнення;

- стягнути з Головного управління ДСНС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з дати звільнення по день поновлення на роботі, з урахуванням раніше виплачених сум;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді старшого сержанта служби цивільного захисту, водія 63 ДПРП 4 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати - у межах одного місяця.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що скаржувані накази є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 11 липня 2013 р. № 593 - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу. Вказує, що у спірних правовідносинах не доведено систематичного невиконання позивачем умов контракту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу виключно з причин, що не залежали від його волі, зокрема частими обстрілами та окупацією. ОСОБА_1 з`явився на робоче місце за першої фізичної можливості. Судом першої інстанції було проігноровано той факт, що ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено зі служби на підставі пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 р. № 593 - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу. Зауважив, що згідно практити Верховного Суду "систематичне невиконання контракту" слід розуміти вчинення дисциплінарного проступку особою рядового і начальницького складу після застосування дисциплінарного стягнення до такої особи, яке не втратило юридичної сили. Однак, з картки обліку стягнень і заохочень Головного управління ДСНС України у Харківській області вбачається, що ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності лише один раз. Таким чином, на думку позивача, відсутня ознака систематичності невиконання умов контракту.

Викладене, на думку позивача, унеможливлює притягнення позивача до такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення зі служби та звільнення останнього зі служби у запас за пунктом 176 пункту 6 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 № 593, саме у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, оскільки відсутні ознака систематичного невиконання умов контракту.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважив, що при прийнятті спірних наказів та звільненні позивача, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, тож підстави для їх скасування відсутні. Натомість позивач порушив умови контракту, присяги та вимог законодавства, яким врегульовано питання проходження служби цивільного захисту, не з`являвся на службу без поважних причин протягом місяця та не виконував посадових обов`язків під час дії воєнного стану, коли підрозділи цивільного захисту були переведені в посилений режим несення служби та від дій кожного працівника залежала безпека громадян України.

Крім того, відповідач вказав на те, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення до суду, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України. При цьому, заява ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду з позовом формально містить прохання про поновлення строку на звернення до суду, але дане прохання не умотивовано ані посиланням на кокретні життєві обставини, що об`єктивно нездоланно та непереборно перешкоджали заявникові вчасно звернутись до суду, ані посиланням на докази, що підтверджують поважність причин пропуску строку на звернення до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив контрактну службу в органах і підрозділах цивільного захисту, з 17.03.2017 року на посаді водія 3-го класу 53-ДПРЧ, що підтверджується витягом з наказу (по особовому складу) № 119 о/с від 17.03.2017 року та контрактом №50/20.

24.02.2022 до начальника 4 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області М. Кпиволапову надійшов рапорт від заступника начальника з організації служби та оперативного реагування 4 ДПРЗ про те, що водій 63 ДПРП 4 ДПРЗ старший сержант служби цивільного захисту ОСОБА_1 22.02.2022 року без узгодження з керівництвом 4 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області виїхав за межі Харківського району до с. Бригадирівка, Ізомського району Балаклійської ТГ, а з 24.02.2022 року не виходить на службу (а.с. 71).

24.02.2022 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області прийнято наказ № 82 «Про призначення службового розслідування», яким призначено службове розслідування з метою з`ясування обставин, що призвели до невиходу на службу без поважних причин старшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 (а.с. 72-74).

24.02.2022, 28.02.2022, 04.03.2022, 08.03.2022 уповноваженими особами 22 ДПРЧ 4 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області складені акти про невихід на службу ОСОБА_1 . При цьому, в актах зазначено про безрезультатні спроби зв`язатись за відомими мобільними номерами телефонів (а.с. 75-78).

За наслідками проведення службового розслідування, 23.03.2022 відповідачем складено висновок службового розслідування, яким встановлено в діях (бездіяльності) старшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 щодо невиходу на службу, не прибуття до підрозділу, неповідомлення керівництва про своє реальне місцезнаходження та переміщення, самовільний виїзд за межі Харківського району без отримання відповідного дозволу начальника Головного управління є фактичним ухиленням від проходжения служби цивільного захисту в умовах воєнного стану та порушенням Положення про порядок проходжения служби цивільного захисту, Дисциплінарного статуту служби цивільного захисту, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні» в редакції від 19.02.2022 року №389-VIII, Указів Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», Присяги служби цивільного захисту, посадової інструкції та умов контракту про проходження служби цивільного захисту та запропоновано клопотати перед начальником ГУ ДСНС України у Харківській області про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту (а.с. 82-88).

24.03.2022 ГУ ДСНС України у Харківській області прийняло наказ № 146, яким за невихід на службу без поважних причин старшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , водія 63 ДПРЧ 4ДПРЗ, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту (а.с. 13).

Наказом ГУ ДСНС України у Харківській області від 25.03.2022 №149 ОСОБА_1 , звільнено із служби в запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 11.07.2013 № 593 (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу) (а.с. 15).

Позивач вважаючи вищенаведені накази протиправними та необґрунтованими, звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення, виходив з того, що відповідач при винесенні оскаржуваних наказів про застосування дисциплінарного стягнення та наказу про звільнення зі служби діяв у порядку та в межах чинного законодавства України, з урахуванням введенням в Україні воєнного стану. При цьому, суд вважав, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, про що зазначив в ухвалі суду від 09.07.2024 про відкриття спрощеного провадження у справі.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засаді верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтерес юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 520/16807/24 не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Колегія суддів зазначає, що предметом даного позову, окрім іншого, є оскарження позивачем наказу Головного управління ДСНС України у Харківській області № 149 о/с від 25.03.2022 року (по особовому складу) в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі п п. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту.

Порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу затверджено відповідною Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу" від 11 липня 2013 року №593 (далі - Положення), яким визначено, що служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру, яка забезпечує пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, вживає заходів до запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідації їх наслідків у мирний час та в особливий період.

За змістом цього Положення особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі-особи рядового і начальницького складу) є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання. Для осіб рядового і начальницького складу встановлюється п`ятиденний 40-годинний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для осіб рядового і начальницького складу, курсантів (слухачів) закладів освіти цивільного захисту - шестиденний робочий тиждень з одним днем відпочинку. Несення внутрішньої, гарнізонної та караульної служби особами рядового і начальницького складу може здійснюватися понад установлену тривалість робочого часу.

Особи рядового і начальницького складу користуються правами і виконують службові обов`язки відповідно до законодавства та цього Положення. Особи рядового і начальницького складу можуть бути заохочені або притягнуті до дисциплінарної відповідальності у порядку, передбаченому Дисциплінарним статутом служби цивільного захисту. Звільнення осіб рядового і начальницького складу із служби цивільного захисту здійснюється: у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) - якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", і за станом здоров`я придатні до військової служби.

У частинах першій, другій і третій статті 101 Кодексу цивільного захисту України від 2 жовтня 2012 року №5403-VI (далі КЦС України) закріплено, що служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною першою статті 5 КАС України закріплено право особи на звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому цим Кодексом, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, та викладено перелік можливих способів їх захисту.

За змістом частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про обмеження права ОСОБА_1 на звернення до суду з вказаними позовними вимогами місячним строком з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про існування наказу Головного управління ДСНС України у Харківській області № 149 о/с від 25.03.2022 року (по особовому складу) в частині звільнення ОСОБА_1 із служби у запас на підставі п п. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно з частиною 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За приписами пункту 1, пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Це, насамперед, визначено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків пов`язане з необхідністю досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Колегія суддів зауважує, що за загальним правилом, перебіг строку на звернення до суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

З дослідженого витягу з наказу (по особовому складу) від 25.03.2022 № 149 о/с, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача - старшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , водія 63 державного пожежно-рятувального поста 4 державного пожежно-рятувального загону звільнено зі служби у запас Збройни Сил України (із постановкою на військовий облік) 25 березня 2022 року, без поновлення виплати грошового забезпечення. 25 березня 2022 року виключено з кадрів ДСНС України та усіх видів грошового забезпечення.

Крім того, на підставі вищезазначеного наказу позивачу проведено усі належні розрахунки при звільненні, зокрема, сплачено грошову компенсацію за 05 (п`ять) календарних дні щорічної основної відпустки за 2022 рік.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивач, якого виключено з усіх видів грошового забезпечення із проведенням всіх належних йому при звільненні розрахунків не міг бути необізнаним про його виключення з кадрів ДСНС.

Таким чином, позивач 26.03.2022 повинен був і мав можливість дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Жодних причин, які не залежали від його волі та перешкодили йому ознайомитись зі спірним наказом ним або його представником не наведено.

Отже, початком обчислення місячного строку звернення позивача до суду з цим позовом є саме 26.03.2022, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду лише 12.06.2024, що підтверджується штампом пошти, в якому позовну заяву направлено до суду (а.с. 19), тобто через більше ніж два роки після виключення його з кадрів ДСНС України та усіх видів грошового забезпечення.

Як свідчать матеріали справи ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з даним позовом із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його строку.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху позивач подав заяву, яка формально містить прохання про поновлення строку на звернення до суду. Так, позивач зазначив, що дізнався про існування спірного наказу після отримання витягу з наказу про звільнення № 149 від 25 березня 2022 13 травня 2024 року. Отже, останнім днем звернення до суду з адміністративним позов є 12 червня 2024 року. Адміністративний позов позивача представником ОСОБА_1 - адвокатом Бубліченком М.В. було направлено на адресу Харківського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку ПАТ "Укрпошта" 12 червня 2024 року. Тобто позов подано без порушення строку на звернення до суду.

При цьому, позивач не наводить наявності об`єктивно непереборних обставин, які не залежали від його волевиявлення чи обставин, які були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для звернення до суду із цим позовом, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких об`єктивних перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.

Твердження позивача про те, що про існування спірного наказу він дізнався лише 13.05.2024, після отримання витягу з наказу про звільнення № 149 від 25 березня 2022, не спростовують порушення позивачем строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятої статті 122 КАС України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що цей спір виник з приводу звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а не з дати вручення їй копії наказу про звільнення.

Крім того, доводи позивача про необізнаність щодо існування оскаржуваного наказу до 13.05.2024, не спростовують обов`язок позивача у період з 24.02.2022 по 13.05.2024 виходити на службу до підрозділу та належним чином виконувати свої службові обов`язки. Водночас, позивачем не надано доказів того, що він виконував свої службові обов`язки у вказаний період.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що с. Бридирівка Ізюмського району Харківської області перебувало під окупацією з 24.02.2022 по 11.09.2022, та позивач з`явився на службу за першої фізичної змоги, не відповідає реальним обставинам та доказам які наявні в матеріалах справи. Позивач наводить загальні формулювання, при цьому не зазначає, що йому заважало після після завершення окупації здійснювати активну поведінку по захисту свого права, та виходу на службу.

Суд також звертає увагу, що з моменту оголошення воєнного стану, співробітники ДСНС в тому числі позивач були переведені на особливий режим несення служби та повиннні були постійно знаходитися в частині. Позивач, займаючи відповідну посаду в органах ДСНС, повинен був усвідомлювати підвищену відповідальність за свої дії, в разі неможливості виходу за місцем несення служби повідомити будь-яким чином у найкоротші строки керівництво про причини не прибуття, вжити заходів, щодо якнайшвидшого повернення до місця служби, повідомити про це своє керівництво. Докази повідомлення керівництва про неможливість виходу за місцем служби, позивачем не надані.

Отже, доводи апелянта, щодо не виходу на роботу виключно з причин, що не залежали від його волі, не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , полишивши місце служби - 24.02.2022 протягом більш як двох календарних років від указаної дати, не міг не усвідомлювати юридичних наслідків власного вчинку, адже жодна норма чинного національного закону України не давала підстав для виникнення у заявника розумних очікувань чи обгрунтованих сподівань на будь-який інший варіант розвитку подій, окрім прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про припинення публічної служби заявника.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не встановив наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру, які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

На підставі статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у пунктах 37 та 38 Рішення від 18 листопада 2010 року у справі Мушта проти України нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосудця і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. рішення від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України, N 23436/03, пункти 22-23).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Окрім того, у даному випадку слід зауважити, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.09.2023 у справі № 260/2099/22.

Натомість матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем заходів з метою своєчасного оскарження рішення відповідача, як і доказів, які є об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду не змінюють моменту, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення прав, свобод та інтересів, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду та не надано належних і допустимих доказів поважності пропуску цього строку, а судом апеляційної інстанції не знайдено підстав для його поновлення, колегія суддів дійшла висновку про застосування до адміністративного позову ОСОБА_1 наслідків пропущення цього строку, передбачених статтею 123 КАС України та залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

В силу приписів частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

З огляду на викладене вище та на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у справі № 520/16807/24, а адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст. 122, 123, ч. 4 ст. 229, п. 8 ч.1 ст. 240, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 520/16807/24 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко