Справа № 460/2329/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/2329/24 пров. № А/857/22015/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Авраменко Юлії Сергіївни на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року, ухвалене суддею Дуляницькою С.М. у м.Рівне у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 460/2329/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування пунктів наказу,-

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду через свого представника з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила:

-визнати протиправними дії, що полягають у перевищенні повноважень в інкримінуванні номеру обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.430 Кримінального кодексу України;

-визнати протиправним та скасувати п.2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2023 №5254 "Про результати службового розслідування" про те, що "номера обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 вважати таким, що "добровільно здався в полон військовослужбовцям російської армії російської федерації" під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки";

-визнати протиправним та скасувати п.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2023 №5254 "Про результати службового розслідування" про те, що "Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 - головному бухгалтеру у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення передбаченого статтею 430 Кримінального кодексу України, призупинити та не виплачувати грошове забезпечення з 01.11.2023 номеру обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 , у зв`язку з добровільною здачею у полон військовослужбовцям армії російської федерації".

Доводи позовної заяви зводяться до незгоди позивача із висновками службового розслідування й діями відповідача щодо самовільного кваліфікування злочину та притягнення солдата ОСОБА_3 до відповідальності шляхом призупинення та не оплатою грошового забезпечення з 01.11.2023, що зумовило порушення прав та інтересів позивача та її сина - зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, представник позивача - адвокат Авраменко Юлія Сергіївна оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Адвокат Авраменко Юлія Сергіївна зверталась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про надання їй можливості брати участь у судовому засіданні в порядку, визначеному ст. 195 КАС України. Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року задоволено клопотання представника позивача у справі. Однак, через технічні перешкоди, переривання зв`язку не відбулось належне з`єднання із представником позивача. Оскільки ризики технічної неможливості участі сторони у відеоконференції поза межами приміщення суду несе учасник справи (його представник), який подав відповідну заяву, неналежне з`єднання за допомогою власних технічних засобів не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.09.2022 №435 солдата ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду номер обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону (а.с.95).

29.10.2023 група військовослужбовців, до складу якої входив солдат ОСОБА_2 заступила на бойове чергування на позицію. Виконуючи бойове завдання 30.10.2023, біля 04.00, солдат ОСОБА_4 помітив відсутність на позиції солдата ОСОБА_2 , про що повідомив командира капітана ОСОБА_5 . Особиста зброя, засоби індивідуального захисту та радіостанція солдата ОСОБА_2 , залишилися на позиції. Місце перебування військовослужбовця було невідоме, на телефонні дзвінки мобільного зв`язку не відповідав. Вказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями військовослужбовців, які отримані в ході проведення службового розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2023 №4956 по факту зникнення безвісти під час виконання бойового завдання солдата ОСОБА_2 , номера обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 , призначено службове розслідування (а.с.78).

За результатами проведеного стосовно солдата ОСОБА_2 службового розслідування складено Акт службового розслідування (а.с.73-77), в пункті 4.4 якого зазначено: «В ході проведення службового розслідування було виявлено, що 03.11.2023 мережею Інтернет було поширене відео, де солдат ОСОБА_2 , особисто повідомляє про те, що він добровільно здався в полон військовослужбовцям армії російської федерації, та агітує військовослужбовців української армії добровільно здаватися в полон.

Викладене дає підстави дійти висновку, що номер обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 29.10.2023 добровільно здався в полон військовослужбовцям російської армії, що підтверджується фактами, які були встановлені в ході проведення службового розслідування та поширені мережею Інтернет 03.11.2023, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.430 Кримінального кодексу України, а саме добровільну здачу в полон, через боягузтво або легкодухість».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2023 №5254 (з адміністративно-господарської діяльності) "Про результати службового розслідування" (а.с.71-72) було вирішено:

1. Службове розслідування вважати завершеним;

2. Номера обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 вважати таким, що "добровільно здався у полон військовослужбовцям армії російської федерації" під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони;

3.Начальнику відділення персоналу військової частини НОМЕР_1 у відповідності до пункту 1 розділу 6 наказу Міністра оборони України №280 від 15.09.2022 "Про затвердження "Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України" направити повідомлення про факт добровільної здачі у полон військовослужбовцям армії російської федерації військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , а саме номера обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 керівнику районного центру комплектування за місцем проживання сім`ї (близьких родичів) військовослужбовця;

4.Начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 - головному бухгалтеру в зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення передбаченого статтею 430 Кримінального кодексу України, призупинити та не виплачувати грошове забезпечення з 01.11.2023 номеру обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 , у зв`язку з добровільною здачею у полон військовослужбовцям армії російської федерації.

Крім того судом встановлено, що ОСОБА_1 01.11.2023 отримала сповіщення від 01.11.2023 №01/3/4073 про те, що син - солдат ОСОБА_2 зник безвісти під час виконання бойового завдання (а.с.27).

16.11.2023 ОСОБА_1 отримала сповіщення від 16.11.2023 №01/3/4252 про те, що син ОСОБА_6 добровільно здався в полон військовослужбовцям армії російської федерації.

ОСОБА_1 , вважаючи, що військовою частиною НОМЕР_1 вчинено протиправні дії здійсненням самовільної кваліфікації злочину та притягненням солдата ОСОБА_2 до відповідальності шляхом призупинення та не виплати грошового забезпечення з 01.11.2023, звернулася до суду за захистом своїх порушених прав й інтересів та прав й інтересів її сина - солдата ОСОБА_2 ,

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

За приписами частини 6 статті 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Відповідно абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст.9 Закону №2011-XII).

Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець (пп.2 і 3 Розділу «XXX. Виплата грошового забезпечення у разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими» зазначеного Порядку №260).

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці) визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 (далі Порядок №884).

Згідно з п.п. 2-4 Порядку №884, у цьому Порядку під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.

За військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються:

-копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);

-довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);

-копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);

-копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);

-копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

-подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

-подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

-подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

-з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

При цьому, згідно з п. 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

-військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

-військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Проаналізувавши викладене у сукупності, у разі визнання військовослужбовця безвісти відсутнім за ним зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Така виплата грошового забезпечення здійснюється з дня зникнення військовослужбовця безвісти членам його сім`ї за їх заявою на ім`я командира військової частини. Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими та не більше, ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Своєю чергою, командир військової частини розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

Серед іншого слід також зазначити, що члену сім`ї військовослужбовця, зокрема, який потрапив у полон, грошове забезпечення виплачується у разі одночасної наявності таких юридичних фактів:

1) не встановлення в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця у полон самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства;

2) перебування військовослужбовця у списку особового складу військової частини (установи, організації);

3) подання на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) членом сім`ї військовослужбовця у встановлені строки разом із передбаченими Порядком №884 документами заяви про виплату грошового забезпечення.

Як видно з матеріалів справи позивач не зверталась до Військової частини із заявою про виплату грошового забезпечення її сина з дотриманням вищевказаних вимог, передбачених Порядком № 884.

Однак, у зв`язку з тим, що виплата грошового забезпечення військовослужбовця, зниклого безвісті в умовах бойових дій може мати місце лише за наслідком дотримання встановленої процедури, зокрема щодо звернення з відповідною заявою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність доводів позивача про порушення діями/бездіяльністю відповідача прав та інтересів позивача на соціальний захист як члена сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця.

Щодо позовної вимоги про визнання дій Військової частини № НОМЕР_1 протиправними, що полягають у перевищенні повноважень в інкримінуванні номеру обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.430 Кримінального кодексу України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок №608).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №608 терміни, що вживаються у цьому Порядку, мають такі значення:

виконавська дисципліна - належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин);

службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу II Порядку № 608 встановлено випадки, коли може призначатися службове розслідування, до яких віднесено:

-невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

-невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

-неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

-дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

-втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

-порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

-недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

-внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

-повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

-скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Пунктом 3 розділу II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Згідно з вимогами п. 1 розділу IV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

Пунктом 1 розділу V Порядку № 608 визначено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку).

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (пункт 6 розділу VI Порядку).

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Так, з наявних у матеріалах справи доказів слідує, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 30.10.2023 №4956 призначене службове розслідування за фактом не повернення в розташування підрозділу номер обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 (а.с.102).

Пунктом 4.4. акту службового розслідування зафіксовано: «В ході проведення службового розслідування встановлено, що 03.11.2023 мережею Інтернет було поширене відео, де солдат ОСОБА_2 , особисто повідомляє про те, що він добровільно здався в полон військовослужбовцям армії російської федерації, та агітує військовослужбовців української армії добровільно здаватися в полон.

Викладене дає підстави дійти висновку, що номер обслуги 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 29.10.2023 добровільно здався в полон військовослужбовцям російської армії, що підтверджується фактами, які були встановлені в ході проведення службового розслідування та поширенні мережею Інтернет 03.11.2023року, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 430 КК України, а саме добровільну здачу в полон, через боягузтво або легкодухість».

Наведене свідчить на користь висновку про помилковість покликань позивача на перевищення командиром військової частини НОМЕР_1 повноважень та інкримінувння ОСОБА_2 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 430 КК України.

Встановлення фактів та вини особи за фактом добровільної здачі в полон віднесено до компетенції органів досудового розслідування та відповідного суду, який розглядає обвинувальний акт, тому командиром військової частини НОМЕР_1 , відповідно до пункту 6 розділу VI Порядку № 608, було скеровано директору територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.430 КК України (а.с.105-106), яким вказане повідомлення направлено за належністю до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську (а.с.107).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає, насамперед, у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. При цьому суд може вживати заходи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України).

Однак, слід зазначити, що не заважаючи на неодноразові витребовування судом доказів, на час розгляду спірних правовідносин не вдалося отримати інформацію про прийняте територіальним органом ДБР рішення за наслідками розгляду повідомлення Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2023 №12809.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про безпідставність доводів позивача щодо перевищення повноважень військовою частиною в інкримінуванні ОСОБА_2 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.430 КК України, оскільки відповідач, з`ясувавши в ході проведення службового розслідування, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, письмово повідомив про це орган досудового розслідування, а тому діяв в межах повноважень та в порядку, визначеному чинним законодавством.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказу № 5254 від 13.11.2023 в частині пунктів 2 та 4, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

При вирішенні спірних правовідносин, насамперед, дослідженню підлягають обставини наявності у рішенні суб`єкта владних повноважень ознак протиправності щодо особи, яка звернулась до суду за захистом.

Так, в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, цією конституційною нормою передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п.4.1 мотивувальної частини вказаного рішення).

Реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та суб`єктом владних повноважень, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право чи стосуються його інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення статей 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Згідно згаданих норм такі повноваження суд реалізує в разі встановлення факту порушення прав, свобод та інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який б гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги в разі, якщо права позивача не були порушені.

Встановлення невідповідності рішення суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання, є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

В свою чергу, за приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Суд зазначає, що учасниками спірних правовідносин, що є предметом розгляду даних позовних вимог, є саме ОСОБА_2 та Військова частина НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 не є учасником правовідносин з приводу проходження військової служби ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Згідно ч. 1 ст. 42 КАС України учасниками справи є сторони, треті особи.

Частиною 2 ст. 42 КАС України визначено, що у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними.

В свою чергу ні позивачем, ні її представником не додано до позовної заяви жодного належних та допустимих доказів на підтвердження обставин визнання судом ОСОБА_2 недієздатним, а в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6. ст. 56 КАС України законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам, які відповідно до закону мають право здійснювати представництво в суді.

Частиною 1 ст. 57 КАС України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з ч. 2 ст. 57 КАС України у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Частиною 1 ст. 59 КАС України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Згідно ч. 2 ст. 59 КАС України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу, яка заноситься секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, а сама довіреність або засвідчена підписом судді копія з неї приєднується до справи. Довіреність фізичної особи, за зверненням якої прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), який прийняв таке рішення.

Натомість ні позивачем, ні її представником до позовної заяви не додано довіреності посвідченої нотаріально, або іншою особою відповідно до чинного законодавства, якою ОСОБА_2 уповноважує позивача або/та представника позивача представляти його інтереси у правовідносинах, які склалися між ним та військовою частиною, в тому числі у Рівненському окружному адміністративному суді, Восьмому апеляційному адміністративному суду, а матеріали справи таких довіреностей не містять.

У ст. 5 КАС України взаємозв`язок між правом особи на звернення до суду і порушенням її суб`єктивних прав знайшов остаточне закріплення. Зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18), які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення даного спору.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм права та встановлених судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що за наведених умов у позивача не виникало права оскарження окремих пунктів спірного наказу, що має наслідком відмову у задоволенні позову у цій частині.

Наведені обставини в своїй сукупності були враховані при ухваленні рішення судом першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного суду України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Авраменко Юлії Сергіївни залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 460/2329/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 16.12.24