Справа № 420/10065/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10065/24
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною відмову у звільненні за сімейними обставинами військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення, яким звільнити з лав Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 . Вказує, що відповідно до довідки від 11.01.2024 №34-02-13 до складу його сім`ї входять дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відтак, маючи на утриманні ОСОБА_3 та враховуючи, що її біологічний батько ОСОБА_4 ніякої участі в утриманні власної дитини не приймає, позивач безпосередньо звертався з рапортом до командира військової частини НОМЕР_2 про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Проте, листом від 25.02.2024 року за номером 1604/1007 командування військової частини НОМЕР_1 повідомила, що не вбачає підстав для його звільнення. Позивач не погоджується із такою відмовою, вказуючи, що згідно статті 269 Сімейного кодексу України він є обов`язок утримувати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважає її своєю дитиною і членом родини. При цьому, вказує, що за результатами звернення до Київського районного суду Одеської області про встановлення факту утримання неповнолітньої дитини йому було відмовлено у розгляді справи через наявність спору з командуванням та необхідністю звернення до адміністративного суду. Враховуючи, що біологічний батько падчерки ніякої участі в утриманні дитини не приймає, відповідно позивач в свою чергу має обов`язок утримувати падчерку, тому вважає, що може бути звільнений з військової служби на підставі «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , що стало підставою до звернення до суду з цією позовною заявою .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення, яким звільнити ОСОБА_1 з Лав Збройних Сил України на підстав пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Доводи апеляційної скарги тотожні доводам, викладеним у позовній заяві і зводяться до того, що, оскільки позивач маючи на утриманні ОСОБА_3 та враховуючи, біологічний батько ніякої участі в утриманні власної дитини не приймає, апелянт вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відзивів на апеляційну скаргу відповідачами до суду не надано.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно до наказу ГК ЗСУ №2897 від 05.12.2023 р. займає посаду - офіцер групи розвідки штабу військової частини НОМЕР_2 відповідно до наказу, що підтверджується посвідченням офіцера № НОМЕР_3 (а.с.14).

14.05.2022 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №834. (а.с. 16).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , видане 10.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міжрегіонального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 487, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком є ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_5 (а.с. 17).

Згідно довідки Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області від 11.01.2024 №34-02-13, виданої ОСОБА_1 , до складу його сім`ї входять дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).

В позові позивач вказує, що безпосередньо звертався з рапортом до командира військової частини НОМЕР_2 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

25.02.2024 року командир військової частини НОМЕР_1 листом за № 1604/1007 на вих. № 33/01/340 від 21.02.2024 р. повідомив командира військової частини НОМЕР_2 , про те, що командуванням військової частини опрацьовано подання ВЧ НОМЕР_2 щодо звільнення з лав ЗСУ молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини, а саме: у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. За результатами розгляду наданих позивачем документів не вбачається підстав для звільнення молодшого лейтенанта ОСОБА_1 з огляду на недоведеність обставин перебування на утриманні військовослужбовця неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зокрема, в наданому пакеті документів відсутні докази усиновлення або встановлення опіки чи піклування молодшим лейтенантом ОСОБА_1 або позбавлення батьківських прав (іншого усунення від права утримання вищезазначеної неповнолітньої особи) біологічного батька неповнолітньої - ОСОБА_4 (а.с. 24).

Позивач вважаючи дану відмову відповідача протиправною, звернувся до суду із даною позовною заявою.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами перебування на утриманні у нього, як військовослужбовця, трьох і більше дітей віком до 18 років, як наявність підстав для звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII на час звернення з рапортом, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII.

Відповідно до пп. "г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з ч.7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).

Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (п.1 розділу І Положення № 1153/2008).

Відповідно до абзацу 2 підпункту 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється:) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця (пункт 233 розділу XII Положення 1153/2008).

Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція № 170)

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (пункт 1.1 розділу I Інструкції № 170).

Звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення. ( абзац перший пункту 12.1 розділу XII Інструкції № 170).

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції. ( пункт 12.11 розділу XII Інструкції № 170).

Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років) (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції).

Спірність питання у даній справі полягає у правомірності відмови відповідача у звільнені позивача з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, а саме, через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

При цьому, як зазначено в оскаржуваній відмові командира військової частини № НОМЕР_1 , єдиною підставою для такої відмови стало недоведеність є недоведеність позивачем - військовослужбовцем обставин перебування на його утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в наданому пакеті документів відсутні докази усиновлення або встановлення опіки чи піклування ОСОБА_1 або позбавлення батьківських прав (іншого усунення від права утримання вищезазначеної неповнолітньої особи) біологічного батька неповнолітньої - ОСОБА_4 ..

Надані позивачем до позову докази свідчать, що спірним є лише питання щодо перебування на утриманні військовослужбовця третьої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка за позицією позивача перебуває у нього на утриманні, а біологічний батько ОСОБА_3 ніякої участі в утриманні власної дитини не приймає.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 10.07.2013р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міжрегіонального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №487, батьками ОСОБА_3 є матір мати ОСОБА_5 , а батьком ОСОБА_4 .

При цьому, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 834, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 з 14.05.2022 р., внаслідок якого прізвище дружини - ОСОБА_2 .

Відтак, ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 та падчеркою - позивача ОСОБА_1 .

Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-ІХ, внесено зміни підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий час, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК України).

Згідно з ч.1 ст. 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, колегія суддів зазначає, що позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні ОСОБА_3 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в ОСОБА_3 немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі № 160/11228/23.

З огляду на вказане, основний довід апелянта про те, що в межах даних спірних правовідносин, визначальним фактом є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей, спростовується вищевказаним.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження перебування на утриманні у позивача неповнолітньої падчерці ОСОБА_3 надано, зокрема,

- довідку від 11.01.2024р. № 34-02-13, видану Маяківською сільською радою, за якою до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18);

- заочне рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 28.10.2019 р. у справі № 516/94/19, яким стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі 2118 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, для дини відповідного віку (а.с.21);

- розрахунок заборгованості від 04.01.2024р. за виконавчим провадження № НОМЕР_7, за яким у зв`язку з відсутністю у відділі державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформації щодо місця роботи боржника ОСОБА_4 , за період з 01.04.2020 р. по 01.01.2024 року значиться заборгованість по сплаті аліментів по виконавчому листу № 516/94/19, виданого 03.12.2019р. Теплодарським міським судом Одеської області у сумі 116 490, 00 грн. (а.с.23).

З огляду вищевказане правове регулювання спірних правовідносин та висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вище перелічені документи не є доказами того, що матір та батько неповнолітньої ОСОБА_3 або інші особи (у разі їх наявності), перелічені у ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України, з поважних причин не могли б надавати їй належного утримання.

Отже, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За наведених обставин у справі, колегія суддів доходить висновку щодо правомірності відмови відповідача з підстав її відповідності критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик