Справа № 160/25419/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , далі - Відповідач) щодо не нарахування і не виплати належного ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) додаткової грошової винагороди встановленої із розрахунку 100000,00 гри. щомісячно за час стаціонарного лікування та за період відпустки для лікування після тяжкого поранення пов`язаного із захистом Батьківщини, а саме:
- 3448,27 гривень за день в якому відбулось поранення 26.02.2024;
- 3448,27 гривень за день проведення операції 27.02.2024;
- 3448,27 гривень за день транспортування до госпіталю ДПСУ у м. Києві 28.02.2024;
- 9899,87 гривень за період стаціонарного лікування з 29.02.2024 по 02.03,2024;
- зобов`язати Відповідача вчинити певні дії, а саме, нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) додаткову винагороду встановлену із розрахунку 100000,00 грн. щомісячно за час лікування та за період відпустки для лікування після тяжкого поранення пов`язаного із захистом Батьківщини, а саме:
- 3448,27 гривень за день в якому відбулось поранення 26.02.2024;
- 3448,27 гривень за день проведення операції 27.02.2024;
- 3448,27 гривень за день транспортування до госпіталю ДПСУ у м. Києві 28.02.2024;
- 9899,87 гривень за період стаціонарного лікування з 29.02.2024 по 02.03.2024;
- стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) 300000,00 (триста тисяч) гривень моральної шкоди завданої протиправними діяннями Відповідача щодо невиплати належної додаткової грошової винагороди
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди за період перебування на лікуванні та у відпустці для лікування.
15 жовтня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що за даними відділу документального забезпечення штабу відсутній рапорт з надання підтверджуючих документів, ні від командира підрозділу, ні від позивача щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченою Постановою 168. Від представника позивача, також не надходив адвокатський запит або будь який інший лист з надання підтверджуючих документів з питання нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченою Постановою 168. На адресу відповідача надійшов адвокатський запит від 12.06.2024 №34, який стосувався питання нарахування та виплати належного за час проходження служби грошового забезпечення.
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Наказом відповідача від 23.07.2022 року №2133-ОС позивача зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Відповідно до первинних медичних карток форми 100 позивач 26.02.2024 року о 21:05 год. отримав поранення.
Наказом відповідача від 07.03.2024 року №178-ОС позивача зараховано у розпорядження начальника прикордонного загону як такого, що перебуває на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням.
Згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 26.03.2024 року №452, позивач 26.03.2024 року одержав вибухову травму лівої ноги при безпосередній участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме: під час руху було здійснено наступання на вибуховий пристрій невідомого походження.
Відповідно до довідки госпітальної військової-лікарської комісії від 27.03.2024 року №616 позивач 26.02.2024 року отримав поранення, пов`язане з проходженням військової служби та потребує протезування та ортезування.
Згідно довідки госпітальної військово-лікарської комісії від 28.03.2024 року №618 позивач 26.02.2024 року отримав поранення, пов`язане з проходженням військової служби, та потребує лікування у медичному реабілітаційному центрі МВС України.
Відповідно до довідки гарнізонної військово-лікарської комісії від 18.04.2024 року №2208 позивач 26.02.2024 року отримав поранення, пов`язане з проходженням військової служби, та потребує лікування у медичному реабілітаційному центрі МВС України.
Згідно довідки гарнізонної військово-лікарської комісії від 09.05.2024 року №2561 позивач 26.02.2024 року отримав поранення, пов`язане з проходженням військової служби, та потребує відпустки за станом здоров`я на 30 днів.
Відповідно до постанови госпітальної військово-лікарської комісії від 09.05.2024 року №2561 позивач 26.02.2024 року отримав поранення, пов`язане з проходженням військової служби, та потребує протезування та ортезування.
Згідно наданого позивачем висновку про необхідність забезпечення особи з обмеженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації (технічними та іншими засобами реабілітації) від 16.08.2024 року №192 позивачу призначено допоміжні засоби реабілітації: проте лівої нижньої кінцівки, протез для купання, чохли, лайнери, ортопедичне взуття (зима-літо).
Позивачем надано декілька медичних виписок, згідно яких він перебував у медичних закладах:
1) з 29.02.2024 року по 02.03.2024 року;
2) з 02.03.2024 року по 29.03.2024 року;
3) з 29.03.2024 року по 18.04.2024 року;
4) з 19.04.2024 року по 09.05.2024 року;
Відповідно до довідки КНП «МКЛ №4» від 13.08.2024 року №12/43 позивач з 17.04.2024 року по теперішній час перебуває на стаціонарному лікування.
Адвокатським запитом від 12.06.2024 року №34 представник позивача звернувся до відповідача за отриманням розрахунку грошового забезпечення позивача.
В довідках від 14.06.2024 року №3720374 наявні відповідні відомості, в т.ч. відсутні (за окремим виключенням) відомості про виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн за всі спірні періоди.
Відповідно до наданих відповідачем особових карток на грошове забезпечення позивача за спірний період (за згаданим раніше виключенням) йому додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн не виплачена.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу додаткової винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 1 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» віл 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною другою ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять, зокрема, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія).
Відповідно до положень Закону України «Про державну прикордонну службу» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, основним обов`язками, якої є зокрема: припинення будь-яких спроб незаконної зміни проходження лінії державного кордону України; припинення у взаємодії із Збройними Силами України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, відповідними правоохоронними органами збройних та інших провокацій на державному кордоні України, у тому числі шляхом безпосереднього ведення бойових дій; участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту та відсічі збройній агресії проти України шляхом безпосереднього ведення бойових дій; участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану.
Спірні правовідносини врегульовано в т.ч. постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168).
Відповідно до п. 1-1 Постанови №168 на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах
Згідно з п. 1-2 Постанови №168 відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
За пп. 1 п. 2 Особливостей на період воєнного стану виплачуються додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (далі - бойові дії або заходи), перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах
Підпунктом 1 п. 13 Особливостей встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються військовослужбовці, зазначені в пункті 2 цих Особливостей, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- з дня отримання такого поранення та за час стаціонарного лікування, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (у тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або за час такої відпустки.
Згідно ст. 59 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) зобов`язаний:
- знати стан справ у дорученій йому військовій частині, ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців;
- завжди мати точні відомості про особовий склад;
- встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України;
- показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності;
- виявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності, вникати в проблеми їх побуту, забезпечувати соціальну та правову захищеність, у разі необхідності клопотати за них перед старшими командирами (начальниками);
- знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями;
- організовувати своєчасну видачу всіх видів забезпечення та перевіряти його повноту;
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Вагомими є юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Крім того, самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 року у справі №9901/480/19.
За обставин цієї справи судом встановлено, що відповідач не заперечує факт поранення позивача, оскільки це відображено у фінансових документах, а також позивача саме як пораненого зараховано у розпорядження відповідача.
При цьому згідно позиції позивача він до відповідача з медичними документами не звертався, а відповідач у виплаті належних коштів не відмовляв, позивач про таке не стверджує та доказів не надає, натомість в позовній заяві вказує, що наявна бездіяльність, оскільки позивач на лікуванні перебував, однак виплат не отримав.
Відповідач в свою чергу вказує, що не мав підстав для виплат, оскільки медичні документи позивача у нього відсутні, а з рапортом позивач не звертався.
Вирішуючи цей спір суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3); добросовісно (п. 5); розсудливо (п. 6); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
Передусім суд констатує відповідність позивача вимогам статусу осіб, які мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн згідно абз. 4 п. 1-2 Постанови №168 та пп. 1 п. 13 Особливостей:
1) позивач отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини. Ця обставина підтверджується довідкою відповідача від 26.03.2024 року №452. Щодо цієї довідки суд зауважує, що вона містить очевидну описку - позивач отримав поранення 26.02.2024 року, а не 26.03.2024 року. Позивач не міг отримати поранення 26.03.2024 року, оскільки в цей день вже перебував на лікуванні після поранення. Сам відповідач у відзиві називає цю помилку "технічною помилкою";
2) позивач перебував на лікуванні та у відпустках для лікування після поранення. Ця обставина підтверджується наданими позивачем медичними та іншими документами;
3) поранення є тяжким та підтверджено висновком ВЛК. Ця обставина підтверджується довідками госпітальної ВЛК, наданими позивачем.
Тобто, позивач має право на отримання спірних виплат як таких.
Первинно суд оцінює доводи позивача, в зв`язку з існуванням яких наразі спірні кошти позивачу не виплачені.
Відповідач зазначав, що у нього відсутній рапорт з підтверджуючими документами, від позивача не надходили заяви про нарахування йому додаткової винагороди.
Суд констатує безпідставність цього аргументу відповідача, оскільки жодною нормою права не передбачено обов`язок військовослужбовця в наявній юридичній ситуації звертатися з рапортом для отримання спірних виплат. Відповідачем така норма права не зазначена, відповідний висновок відповідач зробив шляхом власного тлумачення Постанови №168 та Особливостей, однак таке тлумачення є довільним та безпідставним.
Як нормами Постанови №168, так і приписами Особливостей визначено юридичний склад, за наявності якого кошти мають бути виплачені, порядок підтвердження цих обставин зазначеними нормативно-правовими актами прямо не врегульовано.
Водночас, безпосередньо Статут внутрішньої служби Збройних Сил України у ст. 59, який поширюється і на військовослужбовців Державної прикордонної служби України, а опосередковано також приписи ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України покладають на відповідача низку обов`язків, які в даній юридичній ситуації мали б проявитися в тому, що відповідач забезпечує власну обізнаність про право позивача на отримання спірних виплат.
Тим не менш, відповідач, знаючи що позивач перебуває на лікуванні (адже саме з підстави перебування на довгостроковому лікуванні позивача зараховано у розпорядження командира), бездіяв, створюючи таким чином видимість правомірності невиплати позивачу спірних коштів. Однак вказані вище положення законодавства прямо покладають на відповідача обов`язок знати юридичний статус позивача, оскільки правовий зв`язок позивача та відповідача не перестав існувати, позивач все ще є військовослужбовцем відповідача, а тому останній повинен знати стан справ позивача, його морально-психологічні якості, точні відомості про позивача, поважати честь і гідність позивача, вникати в проблеми його побуту, забезпечувати йому соціальну та правову захищеність, знати потреби позивача, організовувати своєчасну видачу в т.ч. грошового забезпечення. Ці вимоги нормативно визначені у ст. 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України і прямо порушені відповідачем. Зважаючи при цьому на ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач тим більше мав діяти розсудливо та обґрунтовано, зважаючи на вразливий статус пораненого військовослужбовця забезпечити захист прав останнього, чого відповідач не зробив.
Як наслідок, відповідач своєю пасивною поведінкою в ситуації, коли законодавством на нього покладено обов`язок бути обізнаним про відповідні обставини, невиплатив позивачу спірної додаткової винагороди.
За час судового розгляду кошти позивачу не були виплачені, згідно вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України докази виплати відсутні, як відсутні і будь-які змістовні аргументи щодо підстав невиплати таких коштів (поставлення під сумнів медичних документів, заперечення юридично значущих обставин і тд).
За таких обставин суд визнає вищевказану поведінку відповідача протиправною та переходить до вирішення питання про обсяг прав позивача.
З відзивом відповідачем надано додаток до наказу відповідача від 09.03.2024 року №182-ОС, згідно якого позивачу додаткову винагороду за лютий 2024 року виплачено по 28.02.2024 року.
Отже, відповідач надав належні докази, які узгоджуються між собою та не спростовані позивачем жодним чином (контрразрахунки, докази на підтвердження недостовірності цих обставин і тд). Як наслідок, судом встановлено обставину виплати позивачу додаткової винагороди по 28.02.2024 року включно.
Отже, в задоволенні вимог позивача за період з 26.02.2024 року по 28.02.2024 року належить відмовити.
Позивачем заявлено вимоги за період з 29.02.2024 року по 02.03.2024 року. Згідно виписки із медичної карти №2562 позивач дійсно перебував на лікуванні в цей період через поранення, яке мало місце 26.02.2024 року при безпосередній участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини. Отже, позовні вимоги за цей період підлягають задоволенню.
Позивачем заявлено вимоги за період з 02.03.2024 року по 29.03.2024 року. Згідно виписки із медичної карти №903/92 позивач дійсно перебував на лікуванні в цей період через поранення, яке мало місце 26.02.2024 року. Отже, позовні вимоги за цей період підлягають задоволенню, однак частково, оскільки не можливо в два різних періоди одночасно зарахувати одну й ту ж дату (02.03.2024 року). Таким чином, цей вимоги щодо цього періоду підлягають задоволенню за період з 03.03.2024 року по 29.03.2024 року.
Позивачем заявлено вимоги за період з 29.03.2024 року по 18.04.2024 року. Згідно виписки із медичної карти №240229/171/р позивач дійсно перебував на лікуванні в цей період через поранення, яке мало місце 26.02.2024 року. Отже, позовні вимоги за цей період підлягають задоволенню, однак частково, оскільки не можливо в два різних періоди одночасно зарахувати одну й ту ж дату (29.03.2024 року). Таким чином, цей вимоги щодо цього періоду підлягають задоволенню за період з 30.03.2024 року по 18.04.2024 року.
Позивачем заявлено вимоги за період з 19.04.2024 року по 09.05.2024 року. Згідно виписки із медичної карти №240284 212/р позивач дійсно перебував на лікуванні в цей період через поранення, яке мало місце 26.02.2024 року. Отже, позовні вимоги за цей період підлягають задоволенню.
Також позивачем заявлено вимоги за період з 10.05.2024 року по 08.06.2024 року (30 днів).
В матеріалах справи в наявності довідка гарнізонної ВЛК від 09.05.2024 року №2561, згідно якої позивач потребує відпустки тривалістю 30 календарних днів.
При цьому відповідач не заперечив факт перебування позивача у відпустці в цей період. З урахуванням засади розумності та зважаючи на тягар доказування правомірності своїх дій, який покладається на відповідача, суд визнає обставину перебування позивача у відпустці для лікування в цей період. Отже, позовні вимоги за цей період підлягають задоволенню.
Також позивачем заявлено вимоги за період з 17.07.2024 року по 31.07.2024 року (15 днів). Згідно довідки від 13.08.2024 року №12/43 позивач дійсно перебував на лікуванні в цей період через поранення, яке мало місце 26.02.2024 року. Отже, позовні вимоги за цей період підлягають задоволенню.
Як наслідок, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги за наступні періоди:
1) з 29.02.2024 року по 02.03.2024 року;
2) з 03.03.2024 року по 29.03.2024 року;
3) з 30.03.2024 року по 18.04.2024 року;
4) з 19.04.2024 року по 09.05.2024 року;
5) з 10.05.2024 року по 08.06.2024 року
6) з 17.07.2024 року по 31.07.2024 року.
Судом змінено граничні межі другого та третього періодів (перші дні цих періодів) для уникнення подвійного врахування цих днів.
Зважаючи на протиправність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу спірних коштів суд констатує обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу кошти за відповідні періоди.
Водночас, нарахування та виплата сум в конкретному розмірі є результатом їх розрахунку, що є дискреційним повноваженням відповідача, підстави для втручання в які наразі відсутні з огляду на нереалізацію цих повноважень (відповідач такі розрахунки ще не здійснював, а тому не може бути зобов`язаний здійснити такі розрахунки у конкретний спосіб).
Як наслідок, суд задовольняє похідну позовну вимогу частково з урахуванням часткового задоволення основної позовної вимоги, а також з урахуванням відмови у зобов`язанні відповідача провести нарахування у конкретному розмірі.
Також позивачем заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн., віршуючи дані позовні вимоги, суд зазначає наступне.
У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 23 Цивільного кодексу України).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
В цій справі позивач не довів, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.
При цьому, саме лише зазначення у позові про постійну психоемоційну напругу, депресивний стан, погане самопочуття, що виникли внаслідок порушення органом державної влади прав його прав, не можуть слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Натомість, моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Враховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів спричинення йому бездіяльністю відповідачів моральних переживань, які сягнули відповідного рівня, суд зазначає про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Отже, суд відмовляє у відшкодуванні моральної шкоди в цій справі.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 збільшеної до 100000,00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, за наступні періоди:
1) з 29.02.2024 року по 02.03.2024 року;
2) з 03.03.2024 року по 29.03.2024 року;
3) з 30.03.2024 року по 18.04.2024 року;
4) з 19.04.2024 року по 09.05.2024 року;
5) з 10.05.2024 року по 08.06.2024 року;
6) з 17.07.2024 року по 31.07.2024 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 Військової частини НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 збільшену до 100 000,00 гривень додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, за наступні періоди:
1) з 29.02.2024 року по 02.03.2024 року;
2) з 03.03.2024 року по 29.03.2024 року;
3) з 30.03.2024 року по 18.04.2024 року;
4) з 19.04.2024 року по 09.05.2024 року;
5) з 10.05.2024 року по 08.06.2024 року;
6) з 17.07.2024 року по 31.07.2024 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко