Справа № 440/8494/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 р. Справа № 440/8494/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 р. (ухвалене суддею Є.Б. Супрун) по справі № 440/8494/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність позивача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу суми грошової компенсації за 2022 рік - 29 календарних днів основної та додаткової оплачуваної щорічної відпустки, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції, зобов`язавши ГУНП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за 2015 рік - 04 календарні дні основної оплачуваної щорічної відпустки, за 2022 рік - 29 календарних днів основної та додаткової оплачуваної щорічної відпустки, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції; визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2023 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, зобов`язавши ГУНП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2023 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2019, 2022-2023 роки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 07.06.2023; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2019, 2022-2023 роки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 07.06.2023; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про Національну поліцію", Закону України "Про відпустки", Кодексу законів про працю України, Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 27.08.1999 з 07.11.2015 по 07.06.2023 перебував на службі в Національній поліції України.

Відповідно до витягу з наказу ГУНП №2 о/с від 07.11.2015 «По особовому складу», відповідно до пунктів 9 та 12 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" ОСОБА_1 , який мав спеціальне звання "майор міліції", призначено як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ у порядку переатестування на посаду старшого інспектора-чергового Шишацького відділення поліції Миргородського відділу поліції ГУНП, присвоєно спеціальне звання "майор поліції" (а.с. 32).

Згідно із витягом з наказу ГУНП №291 о/с від 07.06.2023 «По особовому складу», звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) майора поліції ОСОБА_1 , інспектора-чергового чергової частини сектору поліцейської діяльності №1 відділення поліції №3 Миргородського районного відділу поліції, 07.06.2023. Вказано, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 26 років. При звільненні має право на отримання грошової компенсації за невикористану у році звільнення відпустку в кількості 18 календарних днів (а.с. 35).

Адвоката позивача Єрьоміної В.А. звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо всіх днів невикористаної основної та додаткової відпустки ОСОБА_1 за період проходження служби в поліції, відповідно до Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР, Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII.

За результатами розгляду вищезазначеного запиту, відповідач листом від 14.12.2023 № 344аз/115/04/12-2023 повідомив позивачеві, що на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на території України та загрози захоплення будівлі ГУНП військами країни-агресора документи відділу документального забезпечення ГУНП в Полтавській області до 2021 року (включаючи накази по особовому складу щодо надання відпустки поліцейським, державним службовцям, працівникам та службовцям ГУНП знищені, як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення (акт від 18.03.2022 №775/115/11-2022). Таким чином надати інформацію згідно із запитом щодо надання та наявності залишків відпусток неможливо. Також з посиланням на п. 10 ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію" та п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, за невикористану у році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошового компенсація відповідно до чинного законодавства. Ураховуючи викладене, відпустка за 2023 рік ОСОБА_1 компенсована при звільненні за відпрацьований період у році звільнення у кількості 18 днів (а.с. 30-31).

Відповідно до довідки, виданої Управлінням кадрового забезпечення ГУНП 05.08.2024 №430/115/12/02/-2024, за час проходження служби в ГУНП за період з 07.11.2015 по 07.06.2023 з урахуванням наданих відпусток у ОСОБА_1 наявні залишки невикористаних відпусток (окрім відпусток, що підлягали компенсації при звільненні), а саме: щорічні відпустки 29 календарних днів щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік; відпустки учасникам бойових дій, які згідно законодавства не підлягають компенсації: 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2017 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2019 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2022 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2023 рік.

Позивач не погодився з вищезазначеною бездіяльністю відповідача, що при його звільненні відповідачем протиправно не виплачено компенсацію за невикористані 4 календарні дні основної оплачуваної щорічної відпустки за 2015 рік, за невикористані 29 календарних днів щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, а також за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за період з 2015 по 2023 роки як учаснику бойових дій та звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з їх часкової обґрунтованості, оскільки враховуючи відсутність правового врегулювання питання виплати компенсації за невикористані дні відпустки положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260, при вирішенні питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 за № 504/96-ВР, відповідно до яких, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної та додаткової оплачуваної щорічної відпустки та невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно із ст. 4 Закону України "Про відпустку" № 504/96-ВР від 15.11.1996 р., у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (в подальшому - Закон № 504/96-ВР;) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. ст. 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, аналогічні вимоги встановлені ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (в подальшому - КЗпП України).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 59 ЗаконуУкраїни "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 р. у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (в подальшому - Закон № 580-VIII), служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 92 Закону № 580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1-4 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону № 580-VIII, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1, 2 статті 94 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських № 260 від 06.04.2016 р. (в подальшому - Порядок № 260), передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Закон № 3551-ХІІ), державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно із абзацами 7, 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону № 580-VIII, якою визначено, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки, у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Із урахуванням вищевикладеного, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2002 від 07.05.2002 р. в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 р. у справі № 160/10875/19; від 30.11.2022 у справі № 640/85/20; від 20.07.2023 у справі № 200/18480/21.

Судовим розглядом встановлено, що згідно із довідкою Управління кадрового забезпечення ГУНП від 05.08.2024 №430/115/12/02/-2024, за час проходження служби в ГУНП за період з 07.11.2015 по 07.06.2023 з урахуванням наданих відпусток у ОСОБА_1 наявні залишки невикористаних відпусток (окрім відпусток, що підлягали компенсації при звільненні), а саме: щорічні відпустки: 29 календарних днів щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік; відпустки учасникам бойових дій, які згідно законодавства не підлягають компенсації: 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2017 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2019 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2022 рік; 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учасникам бойових дій, за 2023 рік, проте згідно із витягу з наказу ГУНП №291 о/с від 07.06.2023 "По особовому складу", при звільненні позивача виплачено лише грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку в кількості 18 календарних днів, тобто виплачено лише компенсацію за невикористані дні відпустки за 2023 рік.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2019, 2022-2023 роки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 07.06.2023 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2019, 2022-2023 роки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто на 07.06.2023.

Доводи апелянта щодо застосування у спірних правовідносинах позиції викладеної Верховним Судом, у постанові від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18; від 07.08.2019 по справі №820/5122/17, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 відступила від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах № 218/127/17, № 820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 р. по справі № 440/8494/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич