Справа № 280/9464/24
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

16 грудня 2024 року Справа № 280/9464/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області

Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області (надалі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (надалі відповідач 2), 2) в якому позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №87 від 06.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком;

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №87 від 17.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до мого страхового стажу періоди роботи з 15.08.1980 по 26.01.1982, з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 10.02.1988 по 07.08.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 та призначити і виплачувати мені пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 31 серпня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірними рішеннями відповідачів до загального страхового стажу не враховано періоди роботи: Позивач зазначає, що наявні в його трудовій книжці записи про спірні періоди були внесені до трудової книжки позивача у відповідності до вимог Інструкцій № 162, а тому не можуть викликати сумнівів у своїй достовірності га не потребують підтвердження іншими документами. Так зазначає, що станом на момент подання заяв про призначення пенсії за віком досягнула 63-ьох річного віку та має право на призначення пенсії за віком за умови наявності страхового стажу від 21 до 31. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 16.10.2024 відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач 2 проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві відповідно до якого зазначено, що за розглядом документів про перерахунок пенсії позивача від 10 вересня 2024 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області було прийнято рішення від 17.09.2024 №87, яким відмовлено позивачу у призначені пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи: період роботи з 15.08.1980 року по 26.01.1982 рік, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 року, оскільки дата наказу про звільнення з роботи внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, а саме: дата звільнення з роботи 26.01.1982 рік не відповідає даті наказу про звільнення 26.04.1982 рік; - період роботи з 13.07.1982 року по 10.02.1988 рік, з 10.02.1988 року по 07.08.1995 рік, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 року, оскільки неможливо ідентифікувати печатку підприємства при звільненні. Вказаний період потребує уточнення. - період роботи з липня 1982 року по жовтень 1983 рік, з листопада 1983 року по лютий 1988 рік згідно архівної довідки №08-16/91 від 08.08.2019, оскільки по батькові заявниці не відповідає паспортним даним. У вищезазначеній довідці відсутня інформація, що іншої особи з ідентичним прізвищем, ім`ям, та по-батькові в особових рахунках не значиться. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.03.2020 по справі № 155/1180/17 дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до стажу роботи періодів, зазначених в трудовій книжці, яка не оформлена в установленому порядку. Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для зарахування до загального стажу роботи періоди: з 15.08.1980 по 26.01.1982, з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 10.02.1988 по 07.08.1995, з липня 1982 року по жовтень 1983 рік, з листопада 1983 року по лютий 1988. Просить у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідачем 1 до суду подано відзив на позовну заяву, у якому посилається на те що позивач 31.08.2024 через вебпортал Пенсійного фонду України звернулася із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності вказану заяву розглянуто відповідачем 1 прийнято рішення № 87 від 06.09.2024 про відмову у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Станом на час ведення трудової книжки позивача за спірний період, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 № 162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням пункти 2.2, 2.3 та 4.1 якої містять положення, подібні положенням Інструкції № 58. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 162). До страхового стажу не зараховано періоди роботи Позивача згідно записів трудової книжки від 04.10.1977 серії НОМЕР_1 : з 15.08.1980 по 26.01.1982, оскільки дата наказу про звільнення не відповідає даті звільнення; з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 11.02.1988 по 07.08.1995, оскільки слабкий відтиск печатки, що засвідчує запис про звільнення, через що його неможливо ідентифікувати; - з липня 1982 по жовтень 1983, з листопада 1983 по лютий 1988 згідно архівної довідки від 08.08.2019 №08-16/91, оскільки особисті дані не відповідають паспортним даним заявниці. Таким чином, загальний страховий стаж Позивача становить 10 років 05 місяців 09 днів, що є недостатнім для призначення дострокової пенсії за віком (необхідний стаж 20 років). Просить у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач 31.08.2024 через вебпортал Пенсійного фонду України звернулася із заявою про призначення пенсії за віком.

Відповідно до Порядок № 22-1 Головним управління Пенсійного фонду України у Черкаській області розглянуто заяву позивача від 31.08.2024 та винесено рішення № 87 від 06.09.2024 про відмову у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи Позивача згідно записів трудової книжки від 04.10.1977 серії НОМЕР_1 :

- з 15.08.1980 по 26.01.1982, оскільки дата наказу про звільнення не відповідає даті звільнення;

- з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 11.02.1988 по 07.08.1995, оскільки слабкий відтиск печатки, що засвідчує запис про звільнення, через що його неможливо ідентифікувати;

- з липня 1982 по жовтень 1983, з листопада 1983 по лютий 1988 згідно архівної довідки від 08.08.2019 №08-16/91, оскільки особисті дані не відповідають паспортним даним заявниці.

Загальний страховий стаж Позивача становить 10 років 05 місяців 09 днів.

У подальшому, позивач повторно завернулась із заявою від 10.09.2024 та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області за результатом документів було прийнято рішення від 17.09.2024 №87, яким відмовлено позивачу у призначені пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- період роботи з 15.08.1980 року по 26.01.1982 рік, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 року, оскільки дата наказу про звільнення з роботи внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, а саме: дата звільнення з роботи 26.01.1982 рік не відповідає даті наказу про звільнення 26.04.1982 рік;

- період роботи з 13.07.1982 року по 10.02.1988 рік, з 10.02.1988 року по 07.08.1995 рік, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 року, оскільки неможливо ідентифікувати печатку підприємства при звільненні. Вказаний період потребує уточнення.

- період роботи з липня 1982 року по жовтень 1983 рік, з листопада 1983 року по лютий 1988 рік згідно архівної довідки №08-16/91 від 08.08.2019, оскільки по батькові заявниці не відповідає паспортним даним. У вищезазначеній довідці відсутня інформація, що іншої особи з ідентичним прізвищем, ім`ям, та по-батькові в особових рахунках не значиться.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною першою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Особи мають право на призначення пенсії за віком, згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV, після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1058 право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, в період д з 1 січня2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.

Частиною другою статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону України "Про пенсійне забезпечення", мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а та інших.

Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі Інструкція №162).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Абзацом 1 пункту 2.10 Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Згідно з пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.

Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому, працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Судом досліджено трудову книжку позивача НОМЕР_1 від 04 жовтня 1977 року, у якій наявні відповідні записи, а саме:

- в період з 01.09.1975 по 22.07.1977 навчалася ЧПТУ м.Мелітополя;

- в період з 27.09.1977 по 19.06.1979 працювала на посаді штукатура-плиточника-облицювальника по 3 розряду у Тресті «Мелітопольсільбуд»;

- в період з 15.06.1979 по 18.03.1980 працювала на посаді крановщиці 2 розряду у КПП треста ««Мелітопольсільбул»;

- в період з 18.03.1980 року по 18.03.1980 року працювала на посаді крановщиці 22 розряду у Мелітопольскому комбінаті будівельних конструкцій;

- в період з 15.08.1980 року по 26.01.1982 року працювала на посаді розподільника робіт у фасонно-сталеливарному цеху Виробничого об`єднання «Ворошилівградский тепловозобудівельний завод імені Жовтневої революції» - в період з 13.07.1982 року по 10.02.1988 року працювала на посаді маляра 3 розряду у Пересувній механізовані колоні №132 Сільбудкомбінату;

- в період з 10.02.1988 року по 07.08.1995 року працювала на посаді маляра маляра 3 розряду у Мелітопольскому райагробуді.

- в період з 22.07.1996 року по 03.09.1996 року працювала на посаді маляра- штукатура на ПКФ «Пикалл».

Із наведених записів можливо встановити періоди, протягом якого позивач перебував у трудових відносинах, місце роботи та посаду; відомості про переведення; підставу звільнення; документи (накази), на підставі яких здійснено записи у трудовій книжці.

Так на працівника не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та Іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення мене конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Крім того, позивачам, для підтвердження наявності страхового стажу в період роботи з 13.07.1982 по 10.02.1988, надавалась відповідачам архівна довідку №08-16/91 від 08.08.2019, зі змісту вказаної довідки вбачається, що у відомостях нарахування заробітної плати пересувної механізованої колони (ПМК) 132 Мелітопольского сільського будівельного комбінату (з травня 1986 року ПМК 132 будівельно монтажного тресту «Мелітопольагробуд», з січня 1988 року Мелітопольске районне міжгосподарське будівельно-монтажне об`єднання «Райагробуд») з липня 1982 року до жовтня1983 значиться «Угольникова Валентина Тих. 1960» маляр, з листопада 1983 року до лютого 1988 року значиться мовою оригіналу «Шандыгаева Валентина Тих. 1960».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Позивач, який у даному випадку був працівником, не може нести відповідальність за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства. Адже, невиконання підприємством правил ведення трудових книжок не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічні висновки наведені також в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі №754/14898/15-а; від 24 травня 2018 у справі №490/12392/16-а.

Відповідачами не спростовано те, що позивач у спірні періоди працював з 15.08.1980 по 26.01.1982, з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 10.02.1988 по 07.08.1995, а тому за даних обставин відповідач фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів підприємства на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області №87 від 06.09.2024 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №87 від 17.09.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком є протиправними та підлягають скасуванню.

Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку № 22-1, у редакції на час подання заяви про призначення пенсії, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Таким чином, з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.

У зв`язку із чинністю вказаної норми Порядку № 22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянуто повторно заяву позивача та прийнято рішення від 17.09.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» який у розглянутому спорі є органом, що призначає пенсію.

В свою чергу, відповідно до пункту 4.10 зазначеного Порядку, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Отже, в даному випадку і обов`язок виплати пенсії, залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонера, тобто у ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Окрім того, і за приписамист.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписамист.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:

«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»

«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) ЄСПЛ вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 353/265/17 та від 04 травня 2022 року у справі № 805/5133/18-а.

Крім того, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Так, відповідно до обставин даної справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , та первинно із заявою про призначення пенсії за віком звернувся 31.08.2024, досягнувши віку 64 років, мав достатній страховий стаж (з урахуванням спірних періодів більше ніж 21 рік).

Таким чином, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 15.08.1980 по 26.01.1982, з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 10.02.1988 по 07.08.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 та призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 31.08.2024, що є дотриманням судом гарантій про те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд звертає увагу позивача, що ним заявлено дві вимоги немайнового характеру, за які сплачено судовий збір в розмірі 2422, 40 грн.

Частиною першою, другою статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У статті 7 Закону України від 09.11.2023 № 3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 3028 грн.

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону № 3674-VI при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Тобто, при зверненні до суду позивачу належало сплатити судовий збір у сумі 1937, 92 грн. За таких обставин, позивачем надміру сплачено судовий збір у сумі 484, 48 грн.

За приписами статті 7 частини першої пункту 1 Закону № 3674-VI, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору у сумі 1937, 92 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (по 968, 96 грн з кожного), якими прийнято спірне рішення. При цьому питання про повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 484, 48 грн. може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону № 3674-VI.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139,241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області №87 від 06.09.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №87 від 17.09.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.08.1980 по 26.01.1982, з 13.07.1982 по 10.02.1988, з 10.02.1988 по 07.08.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.10.1977 та призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 31.08.2024.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 968, 96 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області (18000, Черкаська область, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 2136653).

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968, 96 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, проспект Соборний, буд.158-Б, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова