Справа № 420/26429/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Ключові аргументи позивачки ґрунтувалися на тому, що визначена у звітах суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ДЗК+» грошова оцінка належних їй земельних ділянок очевидно є суттєво заниженою та меншою за ринкову в 30 разів. Позивачка вказувала, що на з 2013 року на цих земельних ділянках було висаджено дерева волоського горіху та фундуку, які на момент проведення оцінки, вже давали врожай, також на земельні ділянки було проведено водопостачання та електроосвітлення, що вочевидь мало вплинути на ціну, однак в звітах про експертну грошову оцінку вказано, що на земельних ділянках відсутні багаторічні зелені насадження, світло та вода. На переконання позивачки, оцінювач не виїжджав на об`єкт оцінювання. Відповідач зі свого боку, знаючи про порушення, допущені оцінювачем, в силу очевидності заниження ціни, прийняв зроблені ним висновки про ринкову вартість об`єктів оцінки, та передав на реалізацію майно позивачки за такою заниженою ціною, чим порушив її права, адже саме за рахунок коштів, отриманих з продажу, підлягав погашенню її борг.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 15 січня 2024 року, яке залишив без змін П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 28 лютого 2024 року, відмовив у задоволенні позову.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що позивачка мала оскаржувати оцінку майна, а не дії державного виконавця, який лише залучає оцінювача, втім позивачка таку оцінку не оскаржила, а доказів протиправності дій державного виконавця щодо проведення у виконавчому провадженні оцінки нерухомого майна, матеріали справи не містять. Крім цього, суди обох попередніх інстанцій зазначили, що законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки є рецензування звіту, однак позивачка знов таки не скористалася своїм правом на рецензування звітів про незалежну оцінку вартості майна для спростування їх результатів.
У касаційній скарзі, поданій з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позивачка просила ці судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Її основні аргументи зводилися до того, що суди першої та апеляційної інстанції підійшли до розгляду справи формально, не дослідили обставин справи, не надали оцінки поданим нею доказам та наведеним нею аргументам, взявши до уваги виключно докази і мотиви відповідача та третьої особи, не мотивувавши при цьому чому суди надали перевагу саме доказам і доводам відповідача та третьої особи. Зокрема, позивачка зазначила, що до матеріалів справи було долучено докази на підтвердження того, що справжня вартість земельних ділянок в 30 раз більше, ніж та, за якою відповідач передач їх на реалізацію, докази на підтвердження факту наявності на цих ділянках висадженого позивачкою саду волоського горіху та фундука, який відповідач і треті особи умисно приховали задля продажу земельних ділянок за безцінь, докази того, що оцінювач, призначений відповідачем, здійснив грошову оцінку земельних ділянок скаржниці без їх візуального обстеження.
На переконання скаржниці, суди попередніх інстанцій мали дослідити питання про наявність або відсутність факту наявності порушень з боку суб`єкта оціночної діяльності, призначеного відповідачем, під час здійснення ним грошової оцінки земельних ділянок позивачки, адже внаслідок цього у неї було безпідставно відчужено належні їй сад волоського горіху та фундуку.
Скаржниця вказала також, що долучила до матеріалів справи звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок із садом волоського горіху та фундуку, складених ТОВ «АМР ТРАСТ». У цих звітах вказано, що на них розташовано сад волоського горіху та фундуку віком 6-7 років, по периметру земельних ділянок висаджені кущі шипшини, також земельні ділянки мають поліпшення, зокрема, оснащені системою поливу. Акцентувала увагу на тому, що на відміну від оцінювача, призначеного відповідачем, оцінювач ТОВ «АМР ТРАСТ» безпосередньо виїжджав на об`єкти оцінки, ознайомлювався з ним та робив фотознімки.
На думку скаржниці, суди першої та апеляційної інстанції взагалі не дослідили звіти про грошові оцінки земельних ділянок, що містяться в матеріалах виконавчого провадження, не надали їм належної правової оцінки.
Верховний Суд ухвалою від 01 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження за поданою представницею позивачки з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, касаційною скаргою, зазначивши, що вказані скаржницею доводи потребують перевірки.
Підтримані більшістю суддів колегії касаційного суду висновки загалом ґрунтуються на тому, що у межах правовідносин, стосовно яких виник спір, роль виконавця зводиться до інформування сторін виконавчого провадження про результати оцінки майна. У разі ж незгоди з оцінкою майна, визначеною виконавцем, сторони можуть подати заперечення щодо такої оцінки чи оскаржити вказане рішення суб`єкта владних повноважень до суду. Після сплину строку на оскарження виконавець має право на передачу арештованого майна на реалізацію.
У справі встановлено, що приватний виконавець надсилав на адресу позивачки, зазначену у виконавчому документі, два повідомлення про вартість арештованого майна разом із копіями документів, що підтверджують визначення його вартості. Про зміну адреси позивачка не повідомляла. Таким чином, з огляду на положення частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», боржник у виконавчому провадженні вважається ознайомленим з результатами визначення вартості майна, належного до реалізації.
За цих обставин, більшість суддів підтримала позицію судів попередніх інстанцій, що приватний виконавець належним чином дотримався процедурних аспектів щодо інформування позивачки про результат проведеної оцінки її майна суб`єктом владних повноважень. Позивачка ж, оскаржуючи дії приватного виконавця стосовно визначення вартості оцінки майна, не навела жодних обґрунтувань в чому полягає протиправність дій саме приватного виконавця. У постанові також зазначено, що єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки є рецензування звіту з оцінки. При цьому Закон України "Про виконавче провадження" не містить обов`язку приватного виконавця здійснювати рецензування звіту про оцінку майна, проведену суб`єктом оціночної діяльності з власної ініціативи, водночас зі змісту позову не вбачається, що позивачка подавала приватному виконавцю заперечення проти звіту про оцінку відповідного майна та останнім відмовлено у призначенні рецензування звіту.
Також, за висновком більшості суддів колегії, суди попередніх інстанцій установили дотримання процедури проведення оцінки майна як з боку приватного виконавця в частині визначення суб`єкта оцінки, використання результатів оцінки для вчинення подальших виконавчих дій тощо, так і дії суб`єкта оцінювання, яким були дотримані як процедура, так і методика її проведення.
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Вважаю передчасними підтримані більшістю суддів колегії Касаційного адміністративного суду в постанові від 06 грудня 2024 року в цій справі висновки щодо законності і обґрунтованості оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій і, як наслідок, залишення їх без змін.
Натомість, на моє переконання, заслуговують на увагу наведені у касаційній скарзі доводи щодо наявності передбачених статтею 353 КАС України правових підстав для скасування спірних судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази, наслідком чого стала неповнота установлених у справі обставин, що, очевидно, не могло мати наслідком ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, як того вимагає частина перша статті 242 КАС України.
Одними з основних засад адміністративного судочинства нарівні з верховенством права є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справ (частина третя статті 2 КАС України).
Згідно із частинами першою-третьою статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вважаю, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції, очевидно, цим вимогам не відповідають.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ключові аргументи позивачки у цій справі стосувалися того, що відповідач передав на реалізацію належні їй земельні ділянки, кошти від продажу яких мали йти на погашення її боргу, за ціною, що є очевидно значно нижчою від реальної, зокрема, оцінювач ТОВ «ДЗК+» у звітах повністю проігнорував наявність на цих земельних ділянках саду фундуку і волоського горіху, які на момент проведення оцінки, вже давали врожай, а також оснащення земельних ділянок системою поливу, що вочевидь мало вплинути на їхню ціну. Позивачка стверджувала, що відповідач і треті особи умисно приховали ці обставини задля продажу її земельних ділянок за безцінь.
На обґрунтування цих своїх ключових доводів позивачка надала суду, крім іншого, звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок із садом волоського горіху та фундуку, складених ТОВ «АМР ТРАСТ», де оцінювач визначив вартість земельних ділянок позивачки близько в 30 разів більшою, ніж за оцінкою, здійсненою ТОВ «ДЗК+» та за якою відповідач передач їх на реалізацію. При цьому позивачка наголошувала, що на відміну від оцінювача, призначеного відповідачем, оцінювач ТОВ «АМР ТРАСТ» безпосередньо виїжджав на об`єкти оцінки, ознайомлювався з ним та робив фотознімки, якими підтверджується наявність дерев фундуку та волоського горіху.
Втім під час розгляду судами справи зазначені ключові аргументи позивачки не були «почуті», ба більше, суди їх взагалі проігнорували та всупереч визначеним статтею 90 КАС України правилам оцінки доказів, не оцінили наданих позивачкою доказів та не навели жодних мотивів щодо їх відхилення або врахування.
Переглядаючи ці судові рішення, Верховний Суд в постанові зазначив, що суди попередніх інстанцій установили дотримання процедури проведення оцінки майна як з боку приватного виконавця в частині визначення суб`єкта оцінки, використання результатів оцінки для вчинення подальших виконавчих дій тощо, так і дії суб`єкта оцінювання, яким були дотримані як процедура, так і методика її проведення.
Однак, за змістом оспорюваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанції врахували виключно докази відповідача і третіх осіб, при цьому, юридична оцінка звітів ТОВ «ДЗК+», на які спирався відповідач, обмежується самим лише описом інформації із них та констатацією відповідності формальним критеріям, а саме, що вони містять опис об`єктів оцінки, заяви оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації; відомості про особистий огляд об`єкта оцінки; посилання про дотримання оцінювачем національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення тощо.
Водночас жодної їх оцінки в світлі аргументів позивачки про суттєве і очевидне заниження ціни на її земельні ділянки та наданих нею звітів з альтернативною оцінкою, підкріплених фотознімками, суди першої та апеляційної інстанції не надали, мотивів відхилення цих доказів не обґрунтували.
Тож, самоусунувшись від оцінки доводів та доказів позивачки та обмежившись суто на питанні дотримання відповідачем формальних вимог щодо інформування сторін виконавчого провадження про результати оцінки майна, суди констатували дотримання ним вимог Закону України «Про виконавче провадження» , оскільки за змістом частини п`ятої статті 57 цього Закону сам собою факт надсилання звітів на зазначену у виконавчому документі адресу позивачки є достатнім для того, щоб вважати боржника ознайомленим з результатами визначення вартості майна, належного до реалізації.
Такий підхід судів, де самі лише зовнішні ознаки законності дій суб`єкта владних повноважень визнаються достатніми для відмови в задоволенні позову в сукупності із цілковитим ігноруванням аргументів іншої сторони, є суто формальним та ілюструє небажання розглядати справу по суті порушених позивачкою питань. Демонстрацією цього є те, що кореспонденція, яку приватний виконавець направив позивачці з метою інформування про результати оцінки її майна їй вручена не була та повернулася відправникові (з незалежних від нього причин) лише у жовтні 2023 року, тобто вже під час судового розгляду справи. Це означає, що на час передачі майна позивачки на реалізацію, відповідач не знав чи вона отримала звіти з оцінкою її майна, що свідчить про його байдуже ставлення до інформування як такого та зацікавленість виключно в наданні своїм діям зовнішніх ознак законності і суто формального дотримання процедури.
Крім цього, вважаю помилковим підтриманий більшістю суддів колегії касаційного суду висновок про те, що єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки є рецензування звіту з оцінки.
Варто наголосити, що право на судовий захист не може ставитися у залежність від реалізації особою інших прав, як то, ініціювання рецензування звіту про оцінку майна, подання заперечень проти звіту тощо. У контексті спірних правовідносин Закон не встановлює обов`язковості вчинення дій щодо досудового врегулювання спору та не містить жодної норми, яка б давала підстави для висновку, що рецензування звіту є саме єдиним способом спростування результатів оцінки майна. Тож нормативно такий висновок є необґрунтованим.
Іншими словами, нереалізація особою права на позасудові способи оскарження результатів оцінки, не є для суду самостійною і безумовною підставою відмовляти в оцінці таких аргументів, фактично позбавляючи сторону самої можливості представити їх перед судом, оскільки тоді ставиться під сумнів сама суть справедливого судового розгляду та, тим більше, його ефективності.
Наостанок, варто зауважити, що касаційне провадження у справі відкрито за касаційною скаргою, поданою представницею позивачки з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України. В ухвалі про відкриття касаційного провадження, зокрема вказано, що доводи скаржниці потребують перевірки. Разом із цим, як убачається зі змісту постанови, в ній немає висновків за тими пунктами частини четвертої статті 328 КАС України, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Суддя Касаційного адміністративного
Суду в складі Верховного Суду А. Г. Загороднюк