Справа № 200/6205/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року Справа№200/6205/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "щомісячної додаткової грошової винагороди" та "індексації грошового забезпечення" при обрахунку позивачу "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2015, 2016, 2017 роки;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "індексації грошового забезпечення" при обрахунку позивачу "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2018, 2019 роки;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "індексації грошового забезпечення" при обрахунку позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "індексації грошового забезпечення" при обрахунку позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та щорічної основної відпустки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату позивачу "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням "щомісячної додаткової грошової винагороди" та "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату позивачу "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2018, 2019 роки з урахуванням "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та щорічної основної відпустки з урахуванням "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21 поновлено його право на отримання індексації грошового забезпечення у повному обсязі (у тому числі за період з 01.12.2015 року по 11.03.2019 року), виплату індексації здійснено відповідачем, однак в порушення норм чинного законодавства відповідачем не було проведено позивачу перерахунків грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2019 роки, одноразової грошової допомоги та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки з урахуванням цієї індексації грошового забезпечення, а також не проведено позивачу перерахунку грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача у справі протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що Військова частина НОМЕР_1 - це бюджетна організація, підпорядкована Міністерству оборони України, її основні фонди і матеріальні цінності є державною власністю, перебувають у сфері управління Міністерства оборони України та закріплені за Військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління. При цьому командир Військової частини НОМЕР_1 несе повну відповідальність за стан та діяльність, а також ефективне використання закріпленого за ним державного майна, витрачення грошових коштів, контроль за виконанням договірних зобов`язань.

Посилаючись на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260, відповідач вказує на те, що грошове забезпечення, у тому числі й грошова допомога для оздоровлення, виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини.

Відтак, на переконання відповідача, будь-якої вини або протиправних дій з його боку стосовно позивача допущено не було.

Серед іншого, відповідач у відзиві також зазначає про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року позову заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/6205/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Одночасно цією ухвалою суду витребувано додаткові пояснення і докази у сторін.

Вимоги ухвали суду від 11.09.2024 року виконані сторонами частково.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Як видно зі змісту посвідчення серії НОМЕР_4 від 17.02.2015 року, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2013 року № 258 позивач зарахований до списків особового складу цієї частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.03.2019 року № 75 позивача було виключено зі списків особового складу цієї частини та всіх видів забезпечення.

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив визнати протиправними дії відповідача стосовно врахування січня 2016 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), під час нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та стосовно неврахування абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, під час нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 11.03.2019 року, а також про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і доплату позивачу індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), та індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 11.03.2019 року з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21 вказаний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення, - січень 2008 року, та за період з 01.03.2018 року по 11.03.2019 року із застосуванням індексації згідно з абзацами 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2003 року № 1078, а також зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення, - січень 2008 року, та індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 11.03.2019 року згідно з абзацами 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум.

Як зазначається позивачем у позовній заяві, після нарахування та подальшої виплати йому індексації грошового забезпечення (у тому числі й на виконання рішення суду у справі № 200/11053/21) відповідачем, усупереч вимогам чинного законодавства, не було здійснено перерахунків грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2019 роки, одноразової грошової допомоги та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки з урахуванням цієї індексації грошового забезпечення, а також не проведено позивачу перерахунку грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

Вказані вище обставини відповідачем у відзиві жодним чином не заперечуються.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються пільги, гарантії та компенсації, передбачені законом.

Положеннями частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно зі статтями 18, 19 Закону України від 05.10.2000 року № 2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (далі - Закон № 2017-III) установлено, що індексацію доходів населення віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього ж Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.

Частина 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до положень частини 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до положень статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково чи повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Частина 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань кваліфікованим особовим складом, а також враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування, керівниками розвідувальних органів України.

Судом установлено, що позивача було прийнято на військову службу до Військової частини НОМЕР_1 за контрактом згідно з наказом командира частини від 17.10.2013 року № 258 та звільнено з військової служби за наказом командира частини від 11.03.2019 року № 75.

При виникненні спірних правовідносин схеми посадових окладів військовослужбовців були затверджені постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 року № 1294.

Відповідно до цієї постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 було затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція № 260).

Згідно з пунктом 30.1. розділу ХХХ Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 30.2. розділу ХХХ Інструкції № 260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Положеннями абзацу 1 пункту 30.3. розділу ХХХ Інструкції № 260 було визначено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Вказана вище постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 діяла до 01.03.2018 року, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова КМУ № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії), одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови КМУ № 704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється у порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Починаючи з 20.07.2018 року, механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі - Порядок № 260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Згідно з вимогами абзацу 1 пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Відповідно до пункту 5 розділу XXXI Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

За пунктами 1, 2 розділу XXXII Порядку № 260 (в редакції на дату звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Згідно з пунктом 5 розділу XXXII Порядку № 260 одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються, зокрема: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.

Таким чином, з огляду на викладене, грошова допомога для оздоровлення, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, одноразова грошова допомога при звільненні входять до складу грошового забезпечення військовослужбовців та підлягають індексації відповідно до закону.

Судом було установлено, що нарахування та виплату позивачу грошової допомоги для оздоровлення за період 2015-2019 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток і одноразової грошової допомоги відповідач здійснював без урахування індексації (у тому числі індексації, яка була виплачена на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21) у складі місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір таких допомог.

Дані обставини відповідачем у відзиві на позов жодним чином не заперечуються та не спростовані в ході розгляду цієї справи судом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно не здійснено позивачу перерахунків грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2019 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток та одноразової грошової допомоги з урахуванням індексації (у тому числі індексації, що була виплачена на виконання судового рішення у справі № 200/11053/21) у складі місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір таких допомог, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про перерахунок грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 суд зазначає про таке.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 (далі - Постанова КМУ № 889), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил України (крім тих, що вказані у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 01.04.2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01.092013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01.01.2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01.04.2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01.07.2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Як вже було вказано, пунктами 30.1. та 30.3. розділу ХХХ Інструкції № 260 визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 року № 550 було затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - Інструкція № 550), якою були визначені умови та порядок виплати особам офіцерського складу винагороди, окреслений перелік військовослужбовців, яким вона виплачується, регламентовано повноваження командира (начальника) військової частини (організації, установи) щодо підстав та розміру її виплати.

Так, за пунктом 5 Інструкції № 550 винагорода виплачується як окремий платіж, разом (одночасно) з грошовим забезпеченням.

Пунктом 8 Інструкції № 550 установлено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з положеннями пункту 9 Інструкції № 550 передбачено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідно до положень пункту 10 Інструкції № 550 командир військової частини, за наявності передбачених у цьому пункті обставин, має право зменшувати розмір винагороди.

Суд зауважує, що згідно з частиною 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України та керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, а так само керівниками розвідувальних органів України.

Таким чином, вказаною нормою Закону № 2011-XII Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції.

Виходячи зі змісту вказаних норм законодавства, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягають саме норми Закону № 2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення чи суперечать вимогам зазначеного Закону.

Наведене узгоджується з висновками, які були вказані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 року у справі № 825/997/17.

З огляду на це, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції № 260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується грошова допомога для оздоровлення, щомісячної додаткової грошової винагороди, а також норми Інструкції № 550 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення (якими є, серед інших, допомога для оздоровлення) щомісячної додаткової грошової винагороди.

Питання щодо складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Згідно з частинами 2-3 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять, зокрема: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

При цьому грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня та вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Оскільки додаткова грошова винагорода має щомісячний характер, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

У постанові від 10.11.2021 року у справі № 825/997/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що структура грошового забезпечення військовослужбовців визначена законом, а тому не може бути звужена нормами підзаконних нормативно-правових актів.

Зі змісту Постанови КМУ № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам, притаманним щомісячним додатковим видам грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

Наведене узгоджується з правовими позиціями, які були викладені Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 року у справі № 826/11679/17 та постанові від 29.11.2019 року у справі № 822/112/18, а також Великою Палатою Верховного Суду у згаданій вище постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/2738/17.

З огляду на норми Закону № 2011-XII, Постанови КМУ № 889 та зазначені висновки Верховного Суду, дана щомісячна додаткова грошова допомога мала бути врахована під час обчислення позивачу розміру допомоги для оздоровлення за 2015-2017 роки.

Проте, як було встановлено судом та не заперечується відповідачем у відзиві на позов, зазначена щомісячна додаткова грошова допомога не враховувалась під час нарахування та виплати позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2017 роки.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги у цій частині так само є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Наведені у відзиві на позов доводи відповідача стосовно виплати позивачу грошового забезпечення у межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини судом до уваги не приймаються, оскільки обмежене фінансування жодним чином не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на нарахування сум грошового забезпечення у повному обсязі, що є, серед іншого, предметом спору в даній справі.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08.11.2005 року).

В рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 з приводу офіційного тлумачення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено про те, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

У постанові від 23.09.2020 року у справі № 620/3282/18 Верховний Суд, серед іншого, зазначив про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що відсутність бюджетного фінансування відповідача не позбавляє позивача права на отримання належних йому сум індексації грошового забезпечення та не звільняє відповідача від обов`язку ці суми виплачувати.

Отже, обмежене фінансування жодним чином не може впливати на право позивача на отримання сум грошового забезпечення у належному розмірі.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, які були викладені у постанові від 23.10.2019 року у справі № 825/1832/17.

Стосовно строків звернення до суду з цим позовом суд зазначає про таке.

У відзиві на позов відповідач вказує, що позивачем був пропущений строк звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21, військова служба є різновидом публічної служби.

Згідно з положеннями частини 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У постанові від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21 Верховний Суд зауважив на тому, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців). Зазначені правовідносини регулюються статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому, як було вказано Верховним Судом у постанові від 25.04.2023 року у справі № 380/15245/22, у справах, які пов`язані з недотриманням законодавства про оплату праці, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосується строків звернення до суду, мають перевагу в застосуванні перед положеннями частини 5 статті 122 КАС України.

Надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд вказав на рівнозначність цих понять.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, у незалежності від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діє починаючи з 19.07.2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, строк звернення до суду з позовом щодо виплати сум заробітної плати (грошового забезпечення) згідно зі статтею 233 КЗпП України до 19.07.2022 року жодним чином не обмежувався, а з 19.07.2022 року обмежений трьома місяцями.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зауважив на тому, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У інших своїх рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп і від 05.04.2001 року № 3-рп/2001 дійшов аналогічних висновки щодо того, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли та закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України зауважив, що частина 1 статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (рішення від 09.02.1999 року № 1-рп/99 та від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (рішення від 20.12.2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005).

Державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи та інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004 року, заява № 44912/98).

Зокрема, одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія статті 233 КЗпП України після внесення до неї змін Законом України від 01.07.2022 року № 2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21 та у рішенні від 06.04.2023 року у зразковій справі № 260/3564/22.

Отже, враховуючи, що спірні у цій справі правовідносини у період по 11.03.2019 року (дата звільнення позивача з військової служби) мали місце до внесення до статті 233 КЗпП України змін, коли строк звернення до суду з позовом щодо виплати сум заробітної плати (грошового забезпечення) жодним чином не обмежувався, суд приходить до висновку про те, що строк звернення до адміністративного суду з даним позовом позивачем не пропущено.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати ним понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Керуючись положеннями Конституції України, Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", "Про індексацію грошових доходів населення", постановами Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій", наказом Міністра оборони України "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", наказом Міністерства оборони України "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "щомісячної додаткової грошової винагороди" та "індексації грошового забезпечення" при обрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2015, 2016, 2017 роки.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "індексації грошового забезпечення" при обрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2018, 2019 роки.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "індексації грошового забезпечення" при обрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування "індексації грошового забезпечення" при обрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", і щорічної основної відпустки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням "щомісячної додаткової грошової винагороди" та "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) "грошової допомоги на оздоровлення", передбаченої статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за 2018, 2019 роки з урахуванням "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та щорічної основної відпустки з урахуванням "індексації грошового забезпечення", в тому числі виплаченої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі № 200/11053/21.

Повне судове рішення складене 10 грудня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч