Справа № 521/15990/24
Суддя: Сегеда О. М.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2-а/521/154/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.

при секретарі Ткач А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ІНФОРМАЦІЯ_1 посилаючись на те, що 26 вересня 2024 року він отримав постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 (далі - ТВКначальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за №7403 від 26 вересня 2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн. за те, що він допустив порушення військового обліку в умовах особливого періоду, а саме: несвоєчасна постановка на військовий облік після зарахування у запас, неоформлення выйськово-облікового документу (далі - ВОД), несвоєчасне проходження військово-лікарської комісії (далі ВЛК), не оновлення облікових даних, що затверджені п. 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та введення військового обліку призовників, військово зобов`язаних та резервістів», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 22 грудня 2022 року.

Зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 235 КУпАП визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

В постанові за №7403 від 26 вересня 2024 року відповідач посилається на «несвоєчасність оформлення військово-облікового документу та проходження ВЛК», але при цьому не зазначає, який саме ВОД не було замінено, коли (дата, місяць, рік тощо) не було замінено ВОД або допущено порушення правил військового обліку, не зазначено коли ж було проведено востаннє огляд ВЛК та посилання на норми законодавства, які врегулювали притягнення до адміністративної відповідальності за не проходження або несвоєчасне проходження огляду ВЛК.

Відповідно до ч. 3 ст. 210 КУпАП в редакції Закону № 3696-IX від 09 травня 2024 року, який набрав чинності 19 травня 2024 року порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з приміткою до ст. 210 КУпАП положення статей 210, 210 -1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Статтею ст. 8 КУпАП визначено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Зазначив, що Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Вказував, що він відповідно до довідки переселенця 5137- став на облік як внутрішньо-переміщена особа 25 серпня 2020 року до УСЗН Малиновського району ДП та СП м. Одеси Одеської міської ради, тобто правопорушення вчинено у 2020 році.

Пунктом 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову служби» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (в редакції станом на день виникнення правовідносин) (далі-Закон України 2232-ХІІ) встановлено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Втім п. 11 ст. 38 Закону України 2232-ХІІ набув чинності лише 18 травня 2024 року внаслідок Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», як додаток 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженного постановою Кабінету Міністрів України 1487 від 22 грудня 2024 року.

Таким чином на дату вчинення правопорушення не існувало зазначених законодавчих актів, як і не існувало ч. 3 ст. 210 КУпАП, яка набула чинності і була введена в дію з 19 травня 2024 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999 визначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Стверджував, що відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19 грудня 2022 року №25/2396 його, ОСОБА_1 , відповідно до ст.46-Б, 42-Б графи ІІ наказу Міністерства Оборони України №402 визнано обмежено -придатним до військової служби.

Крім того, він дотримався вимог абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України 2232-ХІІ і пройшов 2 роки тому огляд ВЛК.

Отже, у 2022 року він особисто прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_3 , для взяття на військовий облік та дотримався законодавства пройшов огляд ВЛК, отримав визначення ступені придатності до служби, але через протиправну бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 на облік так і не був взятий, а відтак не повинен нести негативні наслідки у виді притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн., що погіршує його матеріальне становище.

Вказував, що відповідно до направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 №1671/4040 від 18 жовтня 2024 року він направлений на додаткове обстеження з метою встановлення степеню придатності до військової служби.

Відповідно до п.3.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженного наказом Міноборони України №402 від 14 серпня 2008 року медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ІНФОРМАЦІЯ_4 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП м. Одеси або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Станом на 25 листопада 2024 року він остаточно не завершив огляд ВЛК і комісія ІНФОРМАЦІЯ_2 не визначила висновком ВЛК ступінь його придатності до служби, а відповідно без даного документу відповідач не може поставити його на війсьвий облік.

Вважає, що оскільки положення Постанови Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2022 року №1487 не діяли станом 2020 рік, то положення ч. 3 ст. 210 КУпАП, які набули чинності 19 травня 2024 року до даних правовідносин не застосовуються.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 за №7403 від 26 вересня 2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення ч. 3 ст. 210 КУпАП та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року по справі було відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с. 23-24).

Позивач та його представник позивача, діюча на підставі ордеру від 01 жовтня 2024 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст.124 КАС України, надали заяву про підтримання позовних вимог, просили суд їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутністю. Раніше надали додаткові пояснення у справі (а.с. 7, 12, 13, 14, 15-18, 86-89, 102-104).

Представник відповідача, діючий на підставі довіреності від 01 листопада 2024 року, в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст.124 КАС України (а.с. 27-47, 51-59, 117).

Раніше, через систему «Електронний суд» надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що перевіркою облікових даних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановлено, що останній на обліку військовозобов`язаних, призовників, та резервістів ІНФОРМАЦІЯ_6 не перебуває. Перевіркою наявних у матеріалах справи копій документів встановлено, що позивач, згідно з відмитками у паспорті громадянина України НОМЕР_1 від 27 липня 2004 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

29 листопада 2011 року був знятий із зазначеного місця реєстрації, і 18 травня 2013 року був зареєстрований за новим за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , але при цьому при зміні місця проживання останній не ставав, і до теперішнього часу не перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також встановлено, що позивач на теперішній час одружений та є студентом ВСП «ОТФК ОНТУ», тому в його діях вбачаються ознаки порушення првал військового обліку, а саме не повідомлення про зміни його сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, відповідний орган, де він перебуває на військовому обліку.

При цьому, на момент виникнення спірних правовідносин, у позивача відсутній військовий квиток.

Вказував, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №559 було затверджено Порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №559).

Пунктом 1 Порядку №559 визначено, що військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини шостої статті 37 Закону № 2232-ХІІ та не отримував такий документ до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559 «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа».

24 лютого 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну, в державі було запроваджено воєнний стан та оголошено проведення загальної мобілізації, строк дії яких продовжено і до теперішнього часу.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також, загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992року № 2232-ХІІ, за нормами якого захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ч. 1-3 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби, підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві та дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Частиною 10 ст.1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), для оформлення військово облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Стверджував, що позивач не виконав покладені на нього законом обов`язки, передбачених ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Частиною 1 п. 6 ст. 22 Закону 2232-ХІІ визначено, що у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Абзацем 2 ч. 10 ст. 1 Закону №2232-XII визначено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

Крім того, позивач, як військовозобов`язаний, згідно із приписами абзацу 4 ч. 1 ст. 22 Закону № 3543-XII зобов`язаний пройти медичне обстеження військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відповідно до ч. 1 ст. 70 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі-Закон № 2801-XII) визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до приписів абзацу першого пункту 3.2 Глави 3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 №402 повторний медичний огляд військовозобов`язаних проводиться один раз на 5 років ВЛК районних, міських ІНФОРМАЦІЯ_4 . Офіцери запасу підлягають повторному медичному огляду зазначеними ВЛК під час чергового атестування, а рядовий, сержантський та старшинський склад запасу - у разі зміни призначення.

Отже позивач в силу вимог Положення №402, зобов`язаний був періодично (один раз на 5 років) починаючи з 2011 року проходити медичне обстеження військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ІНФОРМАЦІЯ_2 , але він її не проходив, та будь-яких медичних висновків, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надавав.

Частиною 11 ст. 38 Закону №2232-XII призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Таким чином, в діях позивача є ознаки порушення правил військового обліку, які передбачені ч.11 ст. 38 Закону №2232-XII, за яке передбачено адміністративна відповідальність згідно частини 3 статті 210 КУпАП.

Отже, за твердженням представника відповідача, з матеріалів справи вбачається, що позивач не виконав обов`язки, які покладені на нього Законом № 2232-XII, щодо дотримання ним правил військового обліку, встановлених законом

Відповідно до абз. 5, 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 33 Закону №2232 військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний. Військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний і спеціальний. Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Поняття персонально-якісного, персонально-первинного та персонального обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів наведено у ст. 35 Закону №2232.

Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку №1487 завданнями військового обліку є: утворення військового резерву людських ресурсів, накопичення військово-навчених людських ресурсів, необхідних для укомплектування Збройних Сил, інших військових формувань у мирний час та в особливий період; проведення аналізу кількісного складу та якісного стану призовників, військовозобов`язаних та резервістів для їх ефективного використання в інтересах оборони та національної безпеки держави; своєчасне оформлення військово-облікових документів призовників, військовозобов`язаних та резервістів; організація своєчасного бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час; забезпечення контролю за станом військового обліку в державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях; забезпечення контролю за дотриманням призовниками, військовозобов`язаними та резервістами правил військового обліку; забезпечення громадян України інформацією щодо виконання ними військового обов`язку. Головною вимогою до системи військового обліку є забезпечення повноти та достовірності даних, що визначають кількісний склад та якісний стан призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Пунктом 19 Порядку №1487 визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом.

Згідно п. 20 Порядку №1487 передбачено, що військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.

Для внесення запису/актуалізації даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ними надаються персональні дані відповідно до вимог Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Відповідно до п. 23 Порядку №1487 призовники, військовозобов`язані та резервісти в разі зміни адреси їх місця проживання або інших персональних даних зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, зокрема у випадках, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-комунікаційні системи. Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які не актуалізували інформацію про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, особисто у семиденний строк з дня внесення змін до персональних даних прибувають із паспортом громадянина України та військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для взяття їх на військовий облік, зняття з військового обліку або внесення змін до їх облікових даних.

Статтею 1 Закону України від 16 березня 2017 року № 1951-VIII «Про Єдинийдержавний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (далі - Закон №1951-VIII) встановлено, що Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів це - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Пунктом 1 ч 1 ст. 2 Закону № 1951-VIII передбачено, що основними завданнями Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 1951-VIII призовник, військовозобов`язаний та резервіст зобов`язаний подавати до органу ведення Реєстру достовірну інформацію про свої персональні дані, що вносяться до Реєстру.

Стверджував, що позивачем були порушені правила військового обліку, які встановлені Законом №2232.

За таких обставин, вважає, що постанова про адміністративне правопорушення №7403 від 26 вересня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП, є законною та обґрунтованою, тому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши подані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.6 КАС України суд, при вирішенні справи керується, принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що 26 вересня 2024 року уповноваженою особою підполковником В. Гаврилюком відносно позивача був складений протокол №9001, за змістом якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , допустив порушення правил військового обліку в умовах особливого періоду, а саме: несвоєчасне оформлення військово-облікового документу та несвоєчасне проходження військово-лікарської комісії, не оновлення облікових даних, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП (а.с. 67-68).

За результатами розгляду протоколу №9001 від 26 вересня 2024 року, тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 ,26 вересня 2024 року винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №7403 про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до адміністративної відповідальності та накладення на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, яке полягає у тому, що позивач допустив порушення військового обліку в умовах особливого періоду, а саме не проходження військово-лікарської комісії (далі ВЛК), не оновлення облікових даних у визначених термін, не отримання військово-облікового документа (далі-ВОД), що затверджені п.11 ст. 38 Закону України №2232-ХІІ та додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року (а.с. 68).

Такі дії ОСОБА_1 кваліфіковані як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку в особливий період.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закони України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані зокрема виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 37 Закону №2232-ХІІвизначено, що взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України: звільнені з військовоїслужби в запас; звільнені з альтернативної (невійськової) служби; військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-закордону на нове місце проживання; звільнені зі служби начальницького та рядового складу Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної податкової адміністрації України; які набули громадянства України ізгідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; виключені з військового обліку Служби безпеки України; які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від призову на строкову військову службу.

Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджені постановою Кабінету Міністрів України віл 30 грудня 2022 року № 1487.

Статтею 18 Закону №2232-ХІІ визначено, що від призову на строкову військову службу в мирний час звільняються громадяни України, які до дня відправлення на строкову військову службу досягли 25-річного віку.

Встановлено, що Закон України №2232-ХІІ до 19 травня 2024 року не визначав строку виконання громадянами України військового обов`язку, зокрема і щодо виконання правил військового обліку.

Проте, з 19 травня 2024 року в Законі №2232-ХІІ діє положення ч. 10 ст. 1, яким визначено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Крім того, 19 травня 2024 року набув чинності Закон №3696-ІХ «Про внесення змін до КУпАП щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яким ст. 210 КУпАП доповнено частиною 3, а саме: щодо порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період, тобто після оприлюднення Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію».

Отже, до 19 травня 2024 року норми ч. 3 ст. 210 КУпАП не існувало.

Тобто, з 19 травня 2024 року встановлено 60-денний строк уточнити громадянам України свої дані щодо виконання військового обов`язку, що включає виконання правил військового обліку, і одночасно введено норму, яка передбачає сувору адміністративну відповідальність за невиконання цих правил в умовах особливого періоду.

Статтею 235 КУпАП визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані, зокрема: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку передбачена ст. 210 КУпАП: порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, - тягне за собою накладення штрафу від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

За ч. 7 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Частиною 2 статті 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд зазначає, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а також відповідати принципу законності.

Чинним законодавством заборонено притягнення особи до адміністративної відповідальності, якщо на момент подій адміністративна відповідальність не була передбачена певною нормою КУпАП, адже закони, що встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Судом встановлено, що 01 вересня 2011 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був прийнятий Центрально-міським ОРВК м. Донецька на облік та йому було видано військовий квиток серії НОМЕР_2 (а.с. 91-95).

Встановлено, що позивач з 18 травня 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 70).

15 жовтня 2009 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , медичною комісією миського ОРВК м. Донецька був визнаний непридатним до військової служби у мирний час та на підставі наказу МОУ №342 від 20 червня 2006 року був знятий Центрально-міським ОРВК м. Донецька з військового обліку (а.с. 95).

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 25 серпня 2020 року перебуває на обліку, як внутрішньо-переміщена особа, місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою переселенца 5137- від 25 серпня 2020 року (а.с. 69, 96).

Пунктом 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову служби» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (в редакції станом на день виникнення правовідносин) (далі-Закон України 2232-ХІІ) встановлено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Оскільки позивач після постановки на облік, як внутрішньо-переміщена особа, особисто в семиденний строк не повідомив про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи, то фактично у 2020 році скоїв правопорушення.

Судом встановлено, що у 2022 році позивач особисто прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_3 для взяття на військовий облік та відповідно до діючого законодавства пройшов огляд ВЛК, отримав визначення ступені придатності до служби, але на військоий облік ІНФОРМАЦІЯ_7 не був взятий.

Відповідно до ст.46-Б, 42-Б графи ІІ наказу Міністерства Оборони України №402 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 було визнано обмежено-придатним до військової служби, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19 грудня 2022 року №25/2396 (а.с. 95 звор.).

З матеріалів с прави вбачається. що згідно направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 №1671/4040 від 18 жовтня 2024 року позивач був направлений на додаткове обстеження з метою встановлення степені придатності до військової служби, але станом на 25 листопада 2024 року огляд ВЛК остаточно не завершено і комісія ІНФОРМАЦІЯ_2 не визначила висновком ВЛК ступінь його придатності до служби, а без даного документу відповідач не може поставити позивача на війсьвий облік.

Відповідно до п. 3.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженного наказом Міноборони України №402 від 14 серпня 2008 року медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ІНФОРМАЦІЯ_4 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП м. Одеси або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Втім п. 11 ст. 38 Закону України 2232-ХІІ набув чинності лише 18 травня 2024 року внаслідок Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», як додаток 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженного постановою Кабінету Міністрів України 1487 від 22 грудня 2024 року.

З 19 травня 2024 року Законом №2232-ХІІ встановлено 60-денний строк для уточнення громадянами України своїх даних щодо виконання військового обов`язку, що включає виконання правил військового обліку, і одночасно введено норму ч. 3 ст. 210 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність за невиконання цих правил.

Таким чином, на дату вчинення правопорушення не існувало зазначених законодавчих актів, як і не існувало ч. 3 ст. 210 КУпАП, яка набула чинності і була введена в дію з 19 травня 2024 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/1999 визначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Суд вважає, що оскільки положення постанови Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2022 №1487 не діяли станом 2020 рік, то положення ч.3 ст.210КУпАП, які набули чинності 19 травня 2024 року на дані правовідносини не застосовуються.

Процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про такі адміністративні правопорушення врегульовано Інструкцією зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 3 від 01 січня 2024 року (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 січня 2024 року за № 36/41381) (далі - Інструкція).

Згідно п. 3 Розділу ІІ Інструкції, у протоколі зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена, по батькові (за наявності), адреси свідків (якщо вони є); пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Інструкції, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол.

Вказані положення не є формальними, а виступають важливою законодавчою гарантію об`єктивного та СП м. Одесираведливого розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, тому повинна ґрунтуватися на належних і допустимих доказах, отриманих у встановленому законом порядку.

Отже, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не міг вчинити адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП в 2020 році, бо норма ч. 3 ст. 210 КУпАП введена в дію лише 19 травня 2024 року, одночасно із вказівкою на 60-денний строк для уточнення своїх даних щодо військового обліку, що останній зробив, оскільки був направлений на ВЛК 18 жовтня 2024 року.

Крім того, 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пройшов медичний огляд та на підставі ст.ст. 46-Б; 42-5 графи ІІ був визнаний обмежено придатним до військової служби.

За таких обставин, суд вважає, що притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП неможливе, оскільки закон, який погіршує становище, не має зворотньої дії у часі.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стаття 77 КАС України визначена, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Дотримуючись презумпції невинуватості, суд доходить висновку про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної постанови.

Ураховуючи наведене, суд вважає необхідним відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем під час звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується відповдною платіжною інструкцією.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №543/775/17 (провадження № 11-1287апп18) встановлено, що в контексті фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального права, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень ст.ст. 287, 288 КУпАП, як в інших справах, які розглядаються судом у порядку адміністративного позовного провадження, слід застосувати ст.ст. 2-5 Закону України «Про судовий збір», як і пільг за подання позовної заяви у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення, він складає за подання такої позовної заяви 0,2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 605,60 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на положення статей 132,139 КАС України, з урахуванням сплати позивачем судового збору за подання даного позову до суду та задоволення позовних вимог позивача, на користь останнього підлягають відшкодуванню понесені ним витрати по сплаті судового збору, у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення.

Керуючись ст. ст. 2, 5 - 9, 72 - 77, 90, 210, 243-246, 250, 251, 286 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 за №7403 від 26 вересня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Донецьк, РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій облаті 27 липня 2004 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_6 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Донецьк, РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій облаті 27 липня 2004 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , судовий збір в розмірі 605(шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 13 грудня 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда