Справа № 520/2634/22
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 грудня 2024 року справа № 520/2634/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) про скасування вимог,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом та просив скасувати вимогу №Ф-34430-17 про сплату боргу (недоїмки) від 16.11. 2021 р. та вимогу №Ф-34430-17 про сплату боргу (недоїмки) від 14.12.2021 р.

Ухвалою від 08.02.2022р. у справі відкрито спрощене провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 06.08.2024р. суддею у справі визначено Григорова Д.В. Ухвалою суду від 13.08.2024р. справу прийнято до розгляду та розпочато її розгляд спочатку.

Відповідачем 06.01.2023р. до суду надавався відзив на адміністративний позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити.

На виконання ухвали суду від 26.11.2024р. позивачем до суду було надано докази, необхідні для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець за адресою: АДРЕСА_2 .

В листопаді та грудні 2021 року позивач отримав оскаржувані вимогу від 16.11.2021р. та вимогу від 14.12.2021р.

Не погоджуючись з надісланими вимогами, позивач в адміністративному порядку оскаржив їх до ДПС України, звернувшись із скаргою 29.12. 2021 р.

Згідно рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 20.01.2022р. №1056/6/99-00-06-02-01-06, її залишено без задоволення, а оскаржувані вимоги без змін.

Як вбачається з наданих до суду копій оскаржуваних вимог вони стосуються сплати недоїмки зі сплати єдиного внеску: вимога від 16.11.2021р. на суму 71 775,15 грн., в тому числі: недоїмка 22 342, 47 грн., штраф 6 464,13 грн., пеня 42998,55 грн.; вимога від 12.12.2021р. на суму 22 342, 47 грн., в тому числі: недоїмка 22 342, 47 грн.

Відповідач стверджував, що підставою для винесення оскаржуваних вимог є факти несплати (несвоєчасної) сплати єдиного внеску на підставі відомостей з інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме даних з інтегрованої картки платника єдиного внеску.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків ФОП ОСОБА_1 з інформаційної системи органу доходів і зборів «Податковий блок» з єдиного внеску фізичним особам - підприємцям, які обрали спрощену систему оподаткування (тобто сплата єдиного внеску «за себе», код класифікації доходів бюджету (71040000), на початку 2013 року у позивача містилась недоїмка у розмірі 6 960,48 гривень.

У зв`язку з наявністю заборгованості з єдиного внеску у ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ), на підставі ст. 25 Закону № 2464-УІ, ГУ ДПС було прийнято рішення від 30.09.2021р. № про застосування штрафних санкцій у розмірі 1 317,71 грн за період з 22.01.2013р. по 04.07.2018р., штрафних санкцій у розмірі 5 232,82 грн за період з 21.01.2015р. по 14.01.2021р. та нарахування пені за несвоєчасну сплату/несвоєчасне перерахування єдиного внеску у розмірі 42 998,55 грн, яке направлено позивачу засобами поштового зв`язку рекомендованим листом на податкову адресу та отримане позивачем особисто 06.10.2021р.

Відтак, як зазначав відповідач, недоїмка з єдиного внеску станом на 16.11.2021р. (дата формування оскаржуваної вимоги № Ф-34430-17) становить 71 775,15 грн, (де 22 342,47 грн - сума основного платежу, 6 434,13 грн - сума штрафної санкції, 42 998,55 грн - сума пені) у зв`язку з чим, на підставі норм чинного законодавства, сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 16.11.2021р. № Ф-34430-17, яка направлена на податкову адресу позивача засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У зв`язку із оскарження позивачем у судовому порядку до Харківського окружного адміністративного суду рішення від 30.09.2021р. № про застосування штрафних санкцій у розмірі 6 434,13 грн. та пені у розмірі 42 998,55 грн., зазначена сума, відповідно до вимог чинного законодавства, була виведена із інтегрованої картки платника податків на час судового оскарження та до набуття відповідного судового рішення законної сили, отже, станом на 14.12.2021р. була сформована друга оскаржувана вимога № Ф-34430-17, за якою борг позивача склав 22 342,47 грн.

Відповідач посилався на те, що ФОП ОСОБА_1 , який отримував дохід та вів підприємницьку діяльність незалежно від працевлаштування, мав обов`язок щодо сплати єдиного внеску, а згідно копій трудової книжки ОСОБА_1 , вбачається відсутність перебування останнім у трудових відносинах як найманого працівника у період з 2018 по 2020 роки.

Також судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2022р. у справі № 520/23230/21, яке було залишено без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2023р., скасовано рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.09.2021р., зобов`язано відповідача зарахувати своєчасно сплачені позивачем за період з 01.01.2017р. по 31.12.2020р. суми єдиного внеску за періоди, вказані в платіжних дорученнях позивача.

При цьому, в межах справи № 520/23230/21 суди виходили з протиправності оскаржуваного рішення ГУ ДПС у Харківській області та відсутності у контролюючого органу підстав для стягнення з позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску, оскільки у період з 01.07.2009р. по 27.06.2018р. та за травень-липень, вересень-грудень 2020 року, за позивача, як найманого працівника, відповідні суми податків сплачували роботодавці, а у період з 01.01.2017 р. по 12.03.2020р., коли ФОП ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах та займався господарською діяльністю, позивач сплачував єдиний внесок сам за себе незалежно від отримання прибутку, що підтверджується матеріалами справи.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства врегульовані нормами Податкового кодексу України, а в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку - нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Закон № 2464-VI).

Нормами пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) законодавець надав визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

В силу положень п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок.

За правилами абз.1 ч. 5 ст. 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Виходячи зі змісту абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом до 01.01.2021 (дата набрання чинності Закону України № 592-IX від 13.05.2020 Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників) врегульовано не було.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску, а тому неприйнятними є доводи контролюючого органу про відсутність в такому випадку подвійного оподаткування з огляду на те, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності.

Аналогічного правова позиція міститься у постановах Верховного Суду у справі № 440/2149/19, від 03.12.2020 у справі № 140/2122/19, від 22.09.2020 по справі № 620/2772/19, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при розгляді справи.

Слід зазначити, що в подальшому Законом України № 592-IX від 13.05.2020 (набрав чинності 01.01.2021), яким ст. 4 Закону № 2464-VI доповнено частиною шостою, відповідно до якої особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, з огляду на вищевикладені висновки Верховного Суду, у правовідносинах, які виникли з приводу сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, контролюючий орган має діяти таким чином, щоб уникнути подвійного оподаткування платника, незалежно від того, що законодавцем відповідну норму запроваджено лише з 01.01.2021р.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону 2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону 2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Положеннями п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону 2464-VI (в редакції до 01.01.2015) передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Положеннями цієї ж норми (п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI) в редакції з 01.01.2015 передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску (ч. 14 ст. 25 Закону № 2464).

Отже, зміст вище наведених положень законодавства свідчить про те, що в разі несвоєчасної та/або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, про що органом доходів і зборів приймається відповідне рішення. При цьому, розрахунок цих фінансових санкцій здійснюється на підставі даних інформаційної системи такого органу.

Судом встановлено, що заборгованість позивача виникла у зв`язку із несплатою суми недоїмки, переданої Пенсійним фондом України та нарахованих сум єдиного внеску за ІІІ - ІV квартали 2013 року, І ІV квартали 2014 року, І ІV квартали 2015 року, І ІV квартали 2016 року, І ІV квартали 2017 року, І ІV квартали 2018 року, І ІV квартали 2019 року, І ІV квартали 2020 року.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідач, стверджуючи про наявність у позивача станом на 01.10.2013 недоїмки з єдиного внеску у розмірі 6960,48 грн., посилався на передані Пенсійним фондом України до ГУ ДПС в Харківській області відомості, однак, на підтвердження вказаних обставин контролюючий орган, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не надав жодних доказів передання відповідної інформації від Пенсійного фонду України та не обґрунтовує розмір такої недоїмки, не наводить обставин її утворення.

Судами при розгляді справи № 520/23230/21 було встановлено, що відповідно до витягу з інтегрованої картки платника податку контролюючий орган здійснював нарахування єдиного внеску у наступних розмірах: 19.10.2013 2 388,06 грн. (нараховано за І та ІІ квартал 2013 року); 21.10.2013 1 194,03 грн (нараховано за ІІІ квартал 2013 року); 20.01.2014 1 218,67 грн (нараховано за ІV квартал 2013 року); 22.04.2014 1 218,67 грн (нараховано за І квартал 2014 року); 21.07.2014 1 267,95 грн (нараховано за ІІ квартал 204 року); 21.10.2014 1 267,95 грн (нараховано за ІІІ квартал 2014 року); 20.01.2015 1 267,95 грн (нараховано за ІV квартал 2014 року); 22.04.2015 1 267,95 грн. (нараховано за І квартал 2015 року); 21.07.2015 1 267,95 грн (нараховано за ІІ квартал 2015 року); 21.10.2015 1 267,95 грн (нараховано за ІІІ квартал 2015 року); 20.01.2016 1 323,47 грн. (нараховано за ІV квартал 2015 року); 22.04.2016 1 434,51 грн. (нараховано за І квартал 2016 року); 21.07.2016 909,48 грн (нараховано за ІІ квартал 2016 року); 21.10.2016 941,16 грн (нараховано за ІІІ квартал 2016 року); 20.01.2017 957,00 грн. (нараховано за ІV квартал 2016 року); 22.04.2017 990,00 грн (нараховано за І квартал 2017 року); 21.07.2017 2 112,00 грн. (нараховано за ІІ квартал 2017 року); 21.10.2017 2 112,00 грн (нараховано за ІІІ квартал 2017 року); 20.01.2018 2 112,00 грн (нараховано за ІV квартал 2017 року); 19.04.2018 2 457, 18 грн. (нараховано за І квартал 2018 року); 19.07.2018 2 457, 18 грн (нараховано за ІІ квартал 2018 року); 19.10.2018 2 457, 18 грн (нараховано за ІІІ квартал 2018 року); 21.01.2019 2 457, 18 грн. (нараховано за ІV квартал 2018 року); 19.04.2019 2 754, 18 грн. (нараховано за І квартал 2019 року); 19.07.2019 2 754, 18 грн (нараховано за ІІ квартал 2019 року); 21.10.2019 2 754, 18 грн. (нараховано за ІІІ квартал 2019 року); 20.01.2020 2 754, 18 грн (нараховано за ІV квартал 2019 року); 21.04.2020 2 078, 12 грн (нараховано за І квартал 2020 року); 20.07.2020 1 039, 06 грн (нараховано за ІІ квартал 2020 року); 19.10.2020 3 178,12 грн (нараховано за ІІІ квартал 2020 року); 19.01.2021 3 300,00 грн (нараховано за ІV квартал 2020 року.

Такі ж доводи наводилися відповідачем і в цій справі та при цьому останній стверджував, що за 2013, 2015, 2016 роки позивачем взагалі не сплачувався єдиний внесок, а у 2014 році сплачено 1 194,03 грн (нараховано 5 022,52 грн), за 2015 та 2016 роки сплата відсутня, у 2017 році сплачено 6 336,00 грн (нараховано 7 326,00 грн), у 2018 році сплачено 9 483,54 грн (нараховано 9 828,72 грн), у 2019 році сплачено 10 819,72 (нараховано 1106,72 грн); у 2020 році сплачено 9 049,48 грн (нараховано 9 595,30 гривень), тобто у меншому розмірі, ніж нараховано контролюючим органом.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що у період з 05.05.2009 по 27.06.2018 позивач, відповідно до копій трудової книжки НОМЕР_3 з 05.05.2009 по 27.06.2018 працював як найнятий робітник у ТОВ Северський-2 на посаді інженера з матеріально-технічного постачання та збуту першої категорії.

При цьому, у спірний період з 22.01.2013 по 27.06.2018 за позивача, як найманого працівника, єдиний внесок сплачував ТОВ Северський-2, внаслідок чого роботодавець здійснив сплату єдиного внеску за ІІІ - ІV квартали 2013 року, І ІV квартали 2014 року, І ІV квартали 2015 року, І ІV квартали 2016 року, І ІV квартали 2017 року, І ІІ квартали 2018 року.

Позивачем у встановлений чинним законодавством строк (до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок) належним чином виконано обов`язок зі сплати ЄСВ за період з 01.01.2018 по 11.03.2020 (І - ІV квартали 2018 року, І ІV квартали 2019 року).

Докази отримання позивачем доходу від підприємницької діяльності у вказаний період, що зумовило б обрахування суми ЄСВ виходячи з інших показників, відповідачем до матеріалів справи не надано, а судом апеляційної інстанції не встановлено. Також ГУ ДПС у Харківській області не доведено наявності підстав для нарахування позивачу єдиного внеску у розмірах, що обліковується в інтегрованій картці платника податку, що є більшим, ніж мінімальний страховий внесок у відповідні роки.

Щодо наступного періоду з 12.03.2020 по 30.09.2021, відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_3 позивач 12.03.2020 призначений на посаду директора ТОВ Рент Пром, а отже з цієї дати перебуває у трудових відносинах.

Так, з наданих позивачем витягів з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 щодо ОСОБА_1 , вбачається, що ТОВ Рент Пром здійснено сплату єдиного внеску за травень - липень 2020 року, вересень грудень 2020 року, січень-вересень 2021 року.

Крім того, ФОП ОСОБА_1 було самостійно сплачено страхові внески за червень 2020 року та ІІІ-ІV квартали 2020 року (періоди, в які роботодавець не сплачував ЄСВ за позивача, як найманого працівника), що підтверджується копіями платіжних доручень: №39 від 13.07.2020 року на суму 1039,06 грн., у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за червень 2020 року; № 42 від 01.10.2020 року на суму 3178, 12 грн., у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 3 кв. 2020 року; №46 від 14.01.2021 року на суму 3300,00 грн., у призначенні платежу зазначено: ЄСВ на ФОП за 4-й кв. 2020 року.

Отже, підтвердженою є як самостійна сплата позивачем єдиного внеску, так і сплата ТОВ Рент Пром відповідного податку за найманого працівника ОСОБА_1 у період з 01.07.2020 по 30.09.2020.

Вказані обставини встановлені судом при розгляді справи № 520/23230/21 та враховуються судом при розгляді даної справи в силу приписів частини 4 ст. 78 КАС України.

Відповідно до ст. 25 Закону № 2464, рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, враховуючи скасування судом рішення про нарахування позивачу штрафних санкцій від 30.09.2021 № , яке стало підставою для формування оскаржуваних у цій справі вимог, а також безпідставність доводів контролюючого органу, що слугували підставою формування, зокрема, оскаржуваної вимоги від 14.12.2021р., слід дійти висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Також, з врахуванням повноважень суду, визначених ст. 245 КАС України, суд доходить висновку про необхідність визнання оскаржуваних вимог контролюючого органу протиправними, що зумовлює вихід за межі позовних вимог з метою належного захисту прав позивача згідно ч. 2 ст. 9 КАС України.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A.303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даній справі відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень, в зв`язку з чим суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити. Визнати протиправними і скасувати вимогу №Ф-34430-17 про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2021 р. та вимогу №Ф-34430-17 про сплату боргу (недоїмки) від 14.12.2021 р., винесені ГУ ДПС у Харківській області.

Стягнути з ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ФОП ОСОБА_1 (РНКПП - НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень, 00 коп.)

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров