Справа № 520/24286/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2024-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 р. № 520/24286/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 13 вересня 2017 року по 29 лютого 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 50 616 грн 56 коп (п`ятдесят тисяч шістсот шістнадцять грн 56 коп);

- зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 13 вересня 2017 року по 29 лютого 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 50 616 грн 56 коп (п`ятдесят тисяч шістсот шістнадцять грн 56 коп).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при його звільненні відповідач не провів остаточний розрахунок з ним та не виплатив йому належні грошові кошти. У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахування та виплати грошового забезпечення, позивач звертався до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023, ухваленого у справі №520/26782/23 за позовом ОСОБА_1 до ДПП НПУ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу частину грошового забезпечення. На виконання рішення суду відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у розмірі 2 735,35 грн, які виплатив 29 лютого 2024 р., тобто позивачу була виплачена частина недоотриманого грошового забезпечення лише 29 лютого 2024 р., але відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені зі служби за період з 13 вересня 2017 року (дата звільнення з посади) по 29 лютого 2024 р. (по час повного розрахунку). Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 09.09.2024 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач подав до суду додаткові пояснення, в яких виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що такі вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Також, відповідач у додаткових поясненнях зазначив про пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду, у зв`язку з чим просив залишити позов без розгляду.

Ухвалою суду від 08.11.2024 зупинено провадження по справі до набрання законної сили рішенням Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №440/6856/22.

Ухвалою суду від 17.12.2024 поновлено провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач проходив службу в Національній поліції України.

Відповідно до витягу з наказу начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 31.08.2017 № 337 о/с позивач з 13.09.2017 звільнений з посади старшого інспектора - чергового відділу чергової служби Управління патрульної поліції у місті Харкові. (а.с. 6)

У зв`язку з проведенням не в повному обсязі нарахувань та виплат грошового забезпечення під час проходження позивачем служби, позивач звертався до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі №520/26782/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 12.09.2017. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 12.09.2017. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за 714 годин з 08.08.2018 по 09.07.2019 р., компенсації за невикористану частину щорічної відпуски за 2017 рік (9днів), а також індексації грошового забезпечення з 13.09.2017 по 01.11.2017. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплачене грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за 714 годин з 08.08.2018 по 09.07.2019, з урахуванням раніше виплачених сум, компенсації за невикористану частину щорічної відпуски за 2017 рік (9 днів) та індексації грошового забезпечення з 13.09.2017 по 01.11.2017. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 11.01.2024.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі № 520/26782/23 відповідачем 29.02.2024 виплачено позивачу суму в розмірі 2 735,35 грн, що вбачається з роздруківки по картці позивача. (а.с. 27)

Позивач не погоджується з тим, що відповідачем не виплачено йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому заявив позовну вимогу про зобов`язання Департаменту патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 13 вересня 2017 року по 29 лютого 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 50 616 грн 56 коп (п`ятдесят тисяч шістсот шістнадцять грн 56 коп).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Суд зазначає, що підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження служби в органах поліції, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до витягу з наказу начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 31.08.2017 № 337 о/с позивач з 13.09.2017 звільнений з посади старшого інспектора - чергового відділу чергової служби Управління патрульної поліції у місті Харкові. (а.с. 6)

Разом з тим, фактичний розрахунок щодо грошового забезпечення в належному розмірі проведено з позивачем лише 29.02.2024, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

У контексті зазначеного, суд констатує, що оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 12.09.2017 та за період з 13.09.2017 по 01.11.2017, а також грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за 714 годин з 08.08.2018 по 09.07.2019, компенсації за невикористану частину щорічної відпуски за 2017 рік (9 днів), протиправність чого встановлена Харківським окружним адміністративним судом у рішенні від 11.12.2023 у справі № 520/26782/23, що набрало законної сили, позивач має право на отримання грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд, зокрема, зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 13 вересня 2017 року по 29 лютого 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 50 616 грн 56 коп (п`ятдесят тисяч шістсот шістнадцять грн 56 коп).

Розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд зазначає наступне.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).

Так, відповідно до витягу з наказу начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 31.08.2017 № 337 о/с позивач з 13.09.2017 звільнений з посади старшого інспектора - чергового відділу чергової служби Управління патрульної поліції у місті Харкові. (а.с. 6)

Відповідно до наявної в матеріалах справи архівної відомості № 1 за період з січня 2017 року по вересень 2017 року, сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила: за липень 2017 року - 8 527,92 грн, за серпень 2017 року - 8 527,92 грн. (а.с. 26)

Загальна кількість днів у липні-серпні 2017 року становила - 62 дні.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача склало 275,09 грн = (8527,92 грн + 8 527,92 грн) / 62 дні.

Визначаючи період, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, суд бере до уваги межі заявлених позовних вимог (зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 13.09.2017 по 29.02.2024, але не більше шести місяців (184 календарні дні)) та звертає увагу, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакції частини 1 статті 117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, що становить 184 календарні дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за 184 календарні дні становить 50616,56 грн (275,09 грн х 184 дні).

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, на необхідності чого наголошувала Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд зазначає наступне.

Так, Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому враховано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/817, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Вказані висновки сформовані судом касаційної інстанції до набрання чинності Закону України № 2352-ІХ, яким, зокрема, змінено статтю 117 КЗпП України.

Так, у постановах від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 Верховний Суд зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, до правовідносин, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-ІХ, не є можливим, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Водночас у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з чотирьох інших. Водночас такі критерії, як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022. Викладене, за позицією суду у справі № 120/10686/22, не дає підстав вважати неможливим, з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.

Указані висновки застосовано Верховним Судом у постановах від 26.06.2024 у справі № 520/9192/22, від 29.08.2024 у справі № 200/3662/23.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, в даному випадку вбачаються розбіжності в правових висновках Верховного Суду щодо тотожних правовідносин.

Так, згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц виклала висновок, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

Досліджуючи матеріали даної справи, суд зазначає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі № 520/26782/23, яким зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 12.09.2017 та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплачене грошове забезпечення у вигляді доплату за службу в нічний час за 714 годин з 08.08.2018 по 09.07.2019, з урахуванням раніше виплачених сум, компенсації за невикористану частину щорічної відпуски за 2017 рік (9 днів) та індексацію грошового забезпечення з 13.09.2017 по 01.11.2017, набрало законної сили 11.01.2024 та було виконано відповідачем 29.02.2024, тобто менше ніж через два місяці після набрання рішенням законної сили.

При цьому, як встановлено судом з програми "Діловодство спеціалізованого суду" позивач виконавчі листі у справі № 520/26782/23 не отримував. Доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про виконання вищезазначеного рішення суду матеріали справи не містять. Тобто, відповідач добровільно, менше ніж через два місяці після набрання законної сили рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі №520/26782/23, виконав зазначене рішення. Позивачем встановлені обставини не спростовані.

Разом з тим, суд також звертає увагу, що з позовом про нарахування та виплату позивачу спірної частини недоплаченого грошового забезпечення позивач звернувся до суду лише 25.09.2023, тобто через шість років після звільнення, що може свідчити про недобросовісну поведінку позивача та навмисні дії позивача з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за більший період. Доводів щодо наявності причин, що б завадили позивачу звернутися до суду в більш ранній строк після звільнення зі служби задля отримання частини недоплаченого грошового забезпечення позовна заява не містить.

При цьому, під час проходження позивачем служби та на момент звільнення, спору з приводу виплати позивачу індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористану частину щорічної відпустки та доплати за службу в нічний час за спірні періоди не було.

Отже, за встановлених обставин справи, судом встановлені підстави для застосування критеріїв зменшення суми стягнення середнього заробітку, оскільки сума заборгованості, невиплачена позивачу відповідачем при звільненні, склала 2 735,35 грн, а позивач просить виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50616,56 грн.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі № 440/6856/22 досліджувалося питання щодо можливості розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, яким встановлено можливість стягнення середнього заробітку не більше як за шість місяців.

Так, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду за результатом розгляду справи № 440/6856/22 прийнято постанову від 06.12.2024, в якій викладено наступний висновок.

Період стягнення середнього заробітку необхідно поділити на дві частини до та після 19.07.2022, а саме:

1) період до 18.07.2022 - до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та висновки Верховного Суду (№ 480/3105/19), які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19.07.2022;

2) період з 19.07.2022 - до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Так, у зазначеній постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, а також враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, суд при прийнятті рішення в даній справі враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, згідно якої Верховний Суд фактично дійшов висновку, що при обмеженні виплати середнього заробітку 6 місяцями не підлягає застосуванню принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Так, суд, розглядаючи дану справу в межах позовних вимог, врахував, що відповідач просить суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток не більше як за шість місяців.

Отже, враховуючи останню правову позицію, викладену Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 з приводу аналогічних правовідносин, суд при визначенні в даній справі суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (не більше як за шість місяців), не застосовує принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Так, з метою належного та ефективного захисту прав позивача в спірних правовідносинах, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 616,56 грн.

Одночасно з цим, суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Так, питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду було досліджено судом під час відкриття провадження у справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його пропуску.

Представник позивача 04.09.2024 подав до суду через систему "Електронний суд" заяву, в якій виклав позицію щодо строку звернення до суду. Зазначив, що позивач проходив військову службу, надано докази щодо деяких періодів безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, у зв`язку із чим не мав змоги перевірити стан рахунку та дізнатися про нарахування і виплати грошових коштів на картковий рахунок.

До вказаної заяви були приєднані копії довідок Військової частини НОМЕР_1 №3838 від 12.09.2023, згідно з якою позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 25.02.2023, та №1572/3420, згідно з якою заявник у період 25.02.2022-04.09.2022, 12.09.2022-24.10.2022, 30.10.2022-07.04.2023, 13.04.2023-16.07.2023, з 28.07.2023 по 12.02.2024, з 25.02.2024 по 11.06.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Так, з метою запобігання обмеження прав позивача на доступ до правосуддя, судом ухвалою від 09.09.2024 було поновлено позивачу строк звернення до суду.

Інших підстав для залишення позовної без розгляду відповідачем не наведено.

Отже, суд вважає клопотання відповідача про залишення позову без розгляду необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, буд. 3, м. Київ 48, 03048, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 50 616,56 грн (п`ятдесят тисяч шістсот шістнадцять гривень 56 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН