Справа № 400/5433/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/5433/24
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України відносно ОСОБА_1 стосовно ненадання відповіді на запит на інформацію, надання недостовірної та неповної інформації, навмисне приховування інформації та документів;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України надати ОСОБА_1 достовірну та повну інформацію про точні періоди безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації за весь час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не надав відповіді на запит на інформацію, надав недостовірну та неповну інформацію, навмисно приховує інформацію та документи.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що апелянт не погоджується з тим, що Військова частина НОМЕР_1 не є власником та розпорядником запитуваної інформації, а саме точних періодів безпосередньої участі позивача у бойових діях, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації за весь час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 . Апелянт зазначає, що згідно п. 6. XIV Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280 військовій частині достеменно відомо про конкретний РТЦ та СП куди направлено особову справу позивача після його звільнення з військової служби.

06 вересня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04.04.2024 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом, у якому просив, на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації», надати достовірну та повну інформацію про точні періоди безпосередньої участі позивача у бойових діях, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації за весь час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 .

Листом від 01.05.2024 року № 1330 відповідач надав позивачу відповідь, у якій повідомив, що Військова частина НОМЕР_1 не являється розпорядником витребуваної інформації. Також позивачу роз`яснено, що з метою отримання необхідного документа йому необхідно звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому він перебуває на обліку.

Не погоджуючись з діями та бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не допущено порушень законодавства про публічну інформацію, які б призвели до порушення чи обмеження права позивача на таку інформацію.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI (далі Закон № 2939).

Згідно з ст. 1 Закону № 2939 публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 2939 доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону № 2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них; 5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 19 Закону № 2939, запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Отже, відповідачем, як розпорядником інформації, на відповідний запит може бути надана виключно та інформація, що була отримана або створена в процесі роботи, або яка знаходиться у його володінні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 04.04.2024 р. звернувся до відповідача із запитом.

Відповідач листом від 01.05.2024 р. №1330 повідомив щодо п. 6 запиту, що розмір військового збору складає 1,5 відсотка відповідно до пп.1.3 п.16-1 підрозділу 10 розд. ХХ Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI із змінами і доповненнями.

Інформація щодо точних періодів безпосередньої участі у бойових діях ОСОБА_1 , здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 до лютого 2022 року вказана в послужному списку особової справи, яка вже направлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому заявник знаходиться на обліку для отримання відповідної інформації.

Згідно наявної інформації періоди безпосередньої участі заявника у бойових діях, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 починаючи з лютого 2022 наступні: з 01.04.2022 по 30.06.2022.

Розмір компенсації вартості за неотримане речове майно складає 20780 грн. 05 коп.

Військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником інформації за п.п. 13, 14, 15, 17, 18 запиту на інформацію. Належним розпорядником інформації є банківська установа, до якої військова частина НОМЕР_1 надає електронні реєстри на зарахування коштів. За інформацією щодо точної дати та часу зарахування коштів на картковий рахунок заявника уповноваженою особою банку, запропоновано звернутись до відповідної банківської установи, в якій обслуговується рахунок заявника.

Також, вказано, що відповідно до запиту на інформацію надсилають документи згідно додатків (а.с. 11).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 22 Закону № 2939 розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Згідно з ч.3 ст. 22 Закону № 2939 розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відповідно до ст. 23 Закону № 2939 рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів зазначає, що з наданої відповіді на запит вбачається, що відповідачем апелянту була надана та інформація, яка була наявна у відповідача, в іншій частині інформація, яка запитувалася позивачем, на момент його звернення не була у володінні відповідача, оскільки вона вказана в послужному списку особової справи, яка вже направлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому знаходиться на обліку позивач. У зв`язку з чим запропонував позивачу звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому він перебуває на обліку для отримання необхідної інформації, оскільки Військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником запитуваної інформації.

В іншій частині належним розпорядником інформації є банківська установа, до якої військова частина НОМЕР_1 надає електронні реєстри на зарахування коштів.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач на запит ОСОБА_1 надав інформацію, яка є у його віданні. Крім того, роз`яснив про можливість звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для отримання необхідної йому інформації, оскільки особову справу вже направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки Військова частина НОМЕР_1 не є власником та розпорядником запитуваної інформації.

Відповідачу, як за статусом, так і характером діяльності, не відомо про кадрову діяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відповідач не був зобов`язаний направляти запит позивача належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача відповідно до ч.3 ст.22 Закону №2939.

Таким чином, відповідачем не допущено порушень законодавства про публічну інформацію, які б призвели до порушення чи обмеження права позивача на таку інформацію, у зв`язку з чим вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик