Справа № 600/1286/24-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 р. м. Чернівці справа № 600/1286/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У поданому до суду позові ОСОБА_1 , враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 07.02.2024р. №25 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.03.2024р. №25 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , в тому числі період роботи з 15.06.1991 по 01.08.1992 на посаді наукового співробітника наукового виробничого підприємства "КИМ", а також з 01.08.1992 по 21.04.1997 на посаді молодшого наукового співробітника Білгородського дослідного центру лікарського рослинництва та медичних біотехнологій та повторно розглянути заяву, датою подання якої вважати 01.02.2024р. - дата звернення до УПФУ в Чернівецькій області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято рішення про відмову у призначенні їй пенсії за віком відповідно до вимог статті 26 Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 27 років. В оскаржуваному рішенні зазначено, що за наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від 17.03.1986 року НОМЕР_1 з 01.08.1992 року по 21.04.1997 року, оскільки з 01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Оскільки позивачка не погодилася із рішенням відповідача-1, нею було подано повторно заяву про призначення пенсії, проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області їй також відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не враховано: період з 01.06.1991 року по 01.01.1992 року, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення; періоди роботи в російській федерації з 01.08.1992 року по 21.04.1997 року, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Позивачка звертає увагу суду на те, що в оскаржуваному рішенні відповідача-1 відсутня така підстава, як виправлення в даті наказу про звільнення, як зазначено в оскаржуваному рішенні відповідача-2, що на думку позивачки, свідчить про те, що один і той же державний орган з однаковими повноваженнями та функціями по-різному та на власний розсуд дає різну оцінку очевидним речам, що є неприпустимим в контексті положень вимог статті 19 Конституції України.

Разом з тим, на думку позивачки, необґрунтованим є спільне твердження відповідачів про відсутність підстав для призначення пенсії за віком через припинення російською федерацією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Вважає, що застосовувати слід законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.

З приводу наявності в наказі про звільнення виправлення, як підстави для не зарахування відповідного періоду до страхового стажу, позивач вказувала, що особа, яка претендує на пенсію не має нести тягар відповідальності через порушення порядку заповнення трудової книжки, та не засвідчені належним чином виправлення, не можуть бути самостійною підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи згідно із записами у трудовій книжці.

З наведених підстав позивач вважає оскаржувані рішення протиправними.

Ухвалою від 01.04.2024р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Вказаною ухвалою, серед іншого, відповідачу встановлено 15-денний термін з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (відповідач-2) подало до суду клопотання, у якому зазначило, що відповідно до наданих позивачкою до заяви документів про стаж, загальний страховий стаж складає 16 років 11 місяців27 днів. До страхового стажу не враховано: період з 15.06.1991 по 01.01.1992, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення; період роботи з 01.08.1992 по 21.04.1997, оскільки починаючи з 01.01.2023 російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ГУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. При цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року.

Враховуючи викладене вище, відповідач-2 пояснив, що відсутні підстави для призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не менше 27 років.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (відповідач-1) подало до суду відзив на позов, в обґрунтування якого зазначило, що відповідач-1 розгляд заяви позивачки не здійснював, оскільки за принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії ОСОБА_1 була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, яким прийнято рішення за №25 про відмову в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю правових підстав. 07.03.2024 ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою про призначення пенсії, за принципом екстериторіальності заява була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. За результатами розгляду заяви 14.03.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення за №25 про відмову в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю правових підстав.

Відповідач-2 звертав увагу суду на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розгляд заяви позивача не здійснювало, а тому і прав позивача на призначення пенсії не порушило.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (відповідач-3) подало до суду відзив на позов, у якому зазначило, що не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними. Пояснило, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії за наслідком розгляду заяви позивача у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу. Правомірність рішення обґрунтовує тим, що згідно статті 26 Закону №1058-IV необхідний страховий стаж становить 30 років, а необхідний вік становить 60 років. Право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу у період 01 січня 2024 року про 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 років. Вік позивача - 63 роки 0 місяців 20 днів, страховий стаж - 16 років 11 місяців 27 днів. За наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди з 01.06.1991 року по 01.01.1992 року, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення роботи згідно записів трудової книжки від 17.03.1986 року НОМЕР_1 , що порушує інструкцію ведення трудових книжок; з 01.08.1992 по 21.04.1997, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

У відповіді на відзиви позивач спростовувала доводи відповідачів та наполягала на тому, що не зарахування пенсійним органом до її страхового стажу спірних періодів є протиправним.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , згідно довідки від 13.06.2022 №7726- є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання - АДРЕСА_1 (а.с.13-14, 16).

Позивач 01.02.2024р. звернулась до Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії за віком (а.с.29-30).

За принципом екстериторіальності органом розгляду заяви від 01.02.2024р. визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 07.02.2024р. №25 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.33).

У рішенні зазначено, що пенсійний вік, визначений ст.26 Закону №1058 становить - 59 років 6 місяців. Необхідний страховий стаж, визначений ст.26 Закону №1058 - 27 років. Вік заявника - 63 роки 0 місяців 20 днів. Страховий стаж особи - 16 років 11 місяців 27 днів.

Результат розгляду документів, доданих до заяви: за наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від 17.03.1986 року НОМЕР_1 з 01.08.1992 року по 21.04.1997 року, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Позивач повторно звернулась до органу Пенсійного фонду із заявою від 07.03.2024 року про призначення пенсії за віком (а.с.68).

За принципом екстериторіальності органом розгляду заяви від 07.03.2024 року визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.03.2024р. №25 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком (а.с.15 на звороті).

У рішенні зазначено, що страховий стаж особи становить 16 років 11 місяців 27 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не враховано: - період з 15.06.1991 по 01.01.1992, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення; - періоди роботи в російській федерації з 01.08.1992 по 21.04.1997, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації призначаються на умовах, визначених законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року.

Не погодившись із рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 07.02.2024р. №25 та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.03.2024р. №25, позивач звернулась до суду з цим позовом.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

В силу ч.1 ст.26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, а саме, 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058 встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частинами 2 та 3 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, згідно з частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004. До 01.01.2014 порядок та умови обчислення стажу роботи, який дає право на пенсію, визначалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ).

За правилами ст.56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується, серед іншого, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до ст.62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма закріплена частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України.

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням в частині не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.08.1992 по 21.04.1997, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.1992, суд виходить з такого.

З 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. У зв`язку з викладеним, пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд не погоджується з твердженнями відповідачів, що до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території російської федерації лише по 31.12.1991 з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

У відповідності до ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

13.03.1992 між країнами СНД укладено Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. У преамбулі зазначено, що Уряди держав учасниць уклали цю Угоду: "виходячи з необхідності захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава - учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави - учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР з питань пенсійного забезпечення".

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (далі - Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою, в тому числі щодо страхового стажу, отриманого громадянами до підписання Угоди.

Варто зауважити, що відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в Російській Федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ст.46 Конституції України працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Оскільки позивач працював у Російській Федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача немає підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території Російської Федерації.

Суд також наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.

Факт роботи позивача на території Російської Федерації у заявлені позивачем періоди був підтверджений копією трудової книжки, яка наявна в матеріалах справи та дійсність якої не ставиться під сумнів відповідачами, зауважень щодо недоліків в частині внесених записів з боку відповідачів не виявлено. При цьому, інших підстав для не зарахування до загального страхового стажу позивача даного спірного періоду роботи, ніж зазначених вище, матеріали справи не містять.

Відтак, суд вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивачки період роботи позивача з 01.08.1992 по 21.04.1997, на посаді молодшого наукового співробітника та завідуючої лабораторії клініко-біологічних досліджень Білгородського дослідного центру лікарського рослинництва та медичних біотехнологій, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.1992.

Оскільки, зазначена вище причина указана у рішенні ГУПФУ в Сумській області від 07.02.2024 №25 в якості єдиної підстави для не врахування до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.08.1992 по 21.04.1997 згідно записів трудової книжки, суд вважає, що таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

З приводу не зарахування Головним управлінням ПФУ в Тернопільській області до страхового стажу позивачки періоду роботи з 15.06.1991 по 01.01.1992, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення, суд зазначає наступне.

Як вже зауважено судом вище, відповідно до ст.62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637(далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Судом досліджено трудову книжку позивачки. Записи під номером 5 та 6 містять інформацію про період роботи позивача з 01.06.1991 по 01.01.1997 на посаді наукового співробітника наукового виробничого підприємства «КИМ», є правильними та точними. Поряд із цим, пенсійним органом в Тернопільській області у оскаржуваному рішенні зазначено, що в даті наказу про звільнення з роботи міститься виправлення. Саме зазначена обставина стала підставою для неврахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 15.06.1991 по 01.01.1997.

З цього приводу суд зазначає, що недотримання роботодавцем правил заповнення трудової книжки не є виною позивача. Неналежне виконання своїх обов`язків відповідальними особами не може покладати на позивача відповідальність у вигляді відмови в зарахуванні до страхового стажу значного періоду роботи та, відповідно, відмови у призначенні пенсії за віком.

Законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на уповноваженого працівника підприємства, вини позивача в неналежному заповненні її трудової книжки немає, а судом не встановлено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності цієї трудової книжки, тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, і зазначена обставина не може позбавити позивача конституційного права на соціальний захист та вирішення питання призначення пенсії.

Підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Пенсійний орган не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. по справі №754/14898/15-а.

На переконання суду, підстава не врахування періоду роботи з 15.06.1991 по 01.01.1997 за трудовою книжкою, яку застосував відповідач-3 у рішенні від 14.03.2024 року №25 є необґрунтованою.

З урахуванням зазначеного висновку, а також наведеного раніше щодо протиправності не зарахування Головним управлінням ПФУ в Теронопільській області періоду роботи позивача на території Російської Федерації суд приходить до висновку, що прийняте відповідачем-3 рішення 14.03.2024р. №25 є протиправним та підлягає скасуванню.

Визначаючись щодо заявлених вимог, керуючись повноваженнями, передбаченими ст.245 КАС України, суд вважає, що ефективним способом поновлення порушеного права позивачки є зобов`язання пенсійного органу зарахувати спірні періоди до її страхового стажу та повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії.

Щодо належного структурного підрозділу Пенсійного фонду України, якому належить вчинити дії зобов`язального характеру у даному спірному випадку, то суд зазначає, що аналіз пункту 4.2 розділу IV Порядку у подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, свідчить про те, що рішення про призначення пенсії приймає той орган, що визначений за принципом екстериторіальності. Тобто всі дії щодо призначення пенсії вчиняє саме даний територіальний підрозділ Пенсійного фонду України. Натомість на територіальний підрозділ Пенсійного фонду України за місцем реєстрації (проживання) особи, після прийняття рішення про призначення пенсії та отримання електронної пенсійна справи через засобами програмного

Таким чином, дії щодо зарахування спірних періодів роботи позивача до її страхового стажу та як наслідок повторний розгляд заяви належить вчинити саме ГУ ПФУ в Сумській області, якому за принципом екстериторіальності передано на розгляд першу із поданих заяв позивача від 01.02.2024 року про призначення пенсії.

Підсумовуючи вище зазначене, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 07.02.2024р. №25 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.03.2024р. №25 не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України та підлягають скасуванню, а спірні періоди роботи підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з мотивів, викладених вище.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відповідно до пункту 1 частини 3 цієї ж статті КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Сплачений позивачкою при зверненні до суду з даним позовом судовий збір у розмірі 2422,40грн підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, які допустили порушення прав позивачки (пропорційно задоволеним вимогам порівну з кожного відповідача).

Поряд із цим, у поданому позові зазначено, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 7570,00 грн.

На підтвердження понесення судових витрат, представник позивача надав суду копію договору про надання правової допомоги №19/-03-24 від 19 березня 2024 року, укладеного між позивачем та адвокатом Андрюком А.М.

Статтею 134 КАС України врегульовані питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частин 3, 4 цієї статті розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Адвокатом до позову в якості доказів, що підтверджують здійснення витрат на правову допомогу надано суду лише договір №19/-03-24 від 19 березня 2024 року.

Первинні документи, які підтверджують надання адвокатом послуг правової допомоги позивачу та оплату таких послуг до суду не подано.

Суд виходить з того, що відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, підлягають лише витрати, які є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із реалізацією особою права на захист шляхом звернення до суду.

Натомість, позивачем та його представником не надано суду належних і допустимих доказів оплати послуг адвоката, який надав правову допомогу позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 19 березня 2024 року.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що наразі відсутні підстави для відшкодування на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 07.02.2024р. №25 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.03.2024р. №25 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 : з 15.06.1991 по 01.08.1992 на посаді наукового співробітника наукового виробничого підприємства "КИМ", а також з 01.08.1992 по 21.04.1997 на посаді молодшого наукового співробітника та завідуючої лабораторії клініко-біологічних досліджень Білгородського дослідного центру лікарського рослинництва та медичних біотехнологій та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 01.02.2024р.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач-1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (пл.Центральна, 3, м. Чернівці, 58002; );

Відповідач - 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул.С.Бандери, 43, м.Суми; );

Відповідач-3 - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, 3, м.Тернопіль; ).

Суддя В.О. Кушнір