Справа № 160/20959/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 рокуСправа №160/20959/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.08.2023р. (згідно відомостей Укрпошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, виходячи з його грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, виходячи з його грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я, виходячи з його грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні за станом здоров`я, виходячи з його грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 26.02.2022 року по 09.02.2023 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві надбавку за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 26.02.2022 року по 09.02.2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення військовослужбовця за період з 26.02.2022 року по 09.02.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 року та 01.01.2023 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення військовослужбовця відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18) за період з 26.02.2022 року по 09.02.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року та відповідного тарифного коефіцієнту з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням належних податків та зборів;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві одноразових виплат грошової допомоги на оздоровлення за 2022,2023 роки; грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік за 22 дні, 2023 рік за 30 днів; грошової компенсації за невикористані 28 днів відпустки як учаснику бойових дій; надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 року та 01.01.2023 року та відповідного тарифного коефіцієнту;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві одноразові виплати грошову допомогу на оздоровлення за 2022,2023 роки; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік за 25 днів, 2023 рік за 30 днів; грошову компенсацію за невикористані 28 днів відпустки як учаснику бойових дій; надбавку за проходження військової служби у розмірі 65% із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 року та 01.01.2023 року та відповідного тарифного коефіцієнту з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням належних податків та зборів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він у період з 26.02.2022 року по 09.02.2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби згідно наказу №29 від 09.02.2023р. його було звільнено за станом здоров`я у відставку, проте, повного розрахунку відповідачем у день його звільнення проведено не було. Позивач зазначив, що 16.02.2023р., 21.07.2023р., 28.07.2023р. на його розрахунковий рахунок надійшло грошове забезпечення у сумі 111021,47 грн., 103869,85 грн. та 57266,72 грн., відповідно, однак, на переконання позивача наведена виплата не відповідає розміру його грошового забезпечення при звільненні, оскільки вважає, що при виплаті йому грошової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем при її обчисленні не було включено додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022р., всупереч вимог ст.10-1, ст.15 Закону №2011-ХІІ, постанови КМУ №889, Інструкції №550 та Інструкції №260 від 11.06.2008р. про що свідчить і правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №826/11679/17, а також і позиція, висловлена Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 17.07.2023р. по справі №160/9689/23; також відповідач не провів із ним розрахунку щодо виплати надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у порушення приписів ст.ст.1-2, 9 Закону №2011-ХІІ та пункту 1 розділу ХХХІ Порядку від 07.06.2018р. №260; у період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. відповідачем його грошове забезпечення було розраховано на підставі показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., тоді як такий показник слід було застосовувати на 01 січня кожного нового поточного календарного року, тобто, на 01.01.2022р., на 01.01.2023р., що, на переконання позивача, є порушенням відповідачем вимогам п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, а також додатків 1 та 14 до цієї постанови з урахуванням висновків, викладених у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6458/18 та постанові Верховного Суду від 17.12.2019р. у справі №160/8324/19. За викладеного, позивач вважає, що вказаною наведеною бездіяльністю відповідачем було порушене його право на належне грошове забезпечення, передбачене Законом №2011-ХІІ, яке він просить відновити шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому допомогу на оздоровлення, одноразову грошову допомогу при звільненні зі урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, надбавку за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, а також і грошового забезпечення (з урахуванням одноразових виплат) обчисленого із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. та станом на 01.01.2023 року (а.с.24-28).

Ухвалою суду від 02.09.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України з 01.10.2024р. та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали суду надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження відсутності бездіяльності відповідача у даних правовідносинах; надати довідку про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення за спірні періоди; надати копії рапортів позивача про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.81-82).

Зазначена ухвала суду було отримана відповідачем у його електронному кабінеті 03.09.2024р., а відповідно, останній є належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача, наявною у справі (а.с.85).

Після 03.09.2024р. відповідачем вимоги вищенаведеної ухвали суду виконані не були, відзиву на позов та витребуваних у ній документів на вимогу суду не надано без поважних причин.

Водночас, 13.08.2024р. (до відкриття провадження у даній справі) відповідачем через систему «Електронний суд» був поданий відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити позивачеві у задоволенні даного позову повністю посилаючись на те, що додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, не є щомісячною, носить тимчасовий характер (на період дії воєнного стану), а відповідно, до щомісячного грошового забезпечення (у тому числі для обчислення грошової допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні) не включається у відповідності до вимог п.2 розділу І Порядку №260 та правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.09.2023р. у справі №420/6607/22, відтак, вважає, що посилання позивача як на щомісячний характер цієї додаткової винагороди на постанову КМУ №889 є безпідставним, оскільки згадана постанова КМУ №889 втратила чинність 01.03.2018р.; що стосується позовних вимог позивача з приводу невиплати йому надбавки за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, то відповідач зазначив у відзиві на позов, що за період його служби позивачеві виплачувалася наведена надбавка у розмірі 87,8% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавка за вислугу років, що підтверджено відповідною довідкою; у зв`язку із ухваленням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/24 відновлено дію п.4 постанови КМУ №704, яким передбачено застосування трьох розрахункових величин: прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня відповідного року; тарифного коефіцієнту; 50% мінімальної заробітної плати станом на 01 січня відповідного року, однак, застосування 50% мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року неможливе в силу п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-УІІІ, який набрав чинності 01 січня 2017р., а застосування судом двох із трьох величин, передбачених п.4 згаданої постанови КМУ №704 з боку суду буде являтися створенням норми права нового змісту («у ручному режимі») і фактично підміною функцій Уряду, що суперечить вимогам ст.6 Конституції України та вважав, що суд позбавлений можливості використати висновки Верховного Суду щодо застосування п.4 постанови КМУ №704, викладені у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 та від 19.10.2022р. у справі №400/6214/22, оскільки існують протиріччя у застосуванні колегіями суддів Верховного Суду норм права у справах №240/11952/19, №240/1309/20, №480/5496/20 з одного боку, та у справах №440/6017/21, №400/6214/22 з іншого, які можуть бути вирішені лише об`єднаною палатою КАС, а не іншою колегією суддів, і тим більше не місцевим адміністративним судом (а.с.63-68).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.12.2024р. строк розгляду даної справи було продовжено до 13.12.2024р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.96).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 13.12.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. проходив військову службу відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. №69/2022 про загальну мобілізацію на посаді стрільця-номера обслуги 3 взводу охорони роти охорони бригадної артилерійської групи, у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується копією паспорта позивача, копією посвідчення серія НОМЕР_2 від 04.05.2017р. та копіями Витягів з наказу від 26.02.2022р. №39, від 09.02.2023р., наявних у справі (а.с.31,33, 35-36).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №29 від 09.02.2023р. позивача було звільнено з військової служби відповідно до п.п. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» у відставку за станом здоров`я (на підставі постанови ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку), з виключенням із особового складу частини з 09.02.2023р. (а.с.35).

Також зазначеним наказом було наказано виплатити позивачеві наступні види грошового забезпечення, зокрема, а саме:

- грошову компенсацію за 25 діб не використаної щорічної основної відпустки за 2022р.;

- грошову компенсацію за 30 діб не використаної щорічної основної відпустки за 2023р.;

- грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік;

- грошову компенсацію за 28 діб не використаних додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки;

- грошову надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8 % від посадового окладу та окладу за військове звання за період з 01 лютого по 09 лютого 2023р. (а.с.35).

16.02.2023р., 21.07.2023р. та 28.07.2023р. на розрахунковий рахунок позивача відповідачем були перераховані кошти з призначенням платежу: «зарахування заробітної плати та виплат прирівняних до неї», «заробітна плата та аванси від в/ч НОМЕР_1 » у сумі 111021,47 грн., 103869,85 грн., 57266,72 грн., відповідно, про що свідчить зміст виписок із банку АТ «УКРСИББАНК» (а.с.37-39).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023р.р., одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, грошового забезпечення (у тому числі одноразових виплат) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

З приводу не нарахування та не виплати відповідачем позивачеві грошового забезпечення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р. за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р., задовольняючи позов у цій частині, суд зазначає про таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. 1762 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. 2102 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2270 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. 2481 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. 2684 грн.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.

При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022,2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022,2023 роки), на відповідний тарифний коефіцієнт.

А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. позивач мав право на отримання грошового забезпечення, обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та на 01.01.2023р. (2684грн.) виходячи з вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно до Законів України «Про Державний бюджет України» на 2022р. та 2023р.

При цьому, право позивача на визначення його посадового окладу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14, а не прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018р., передбачено і пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, який діє з 29.01.2020р.

Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. грошове забезпечення позивача (у тому числі, грошова допомога на оздоровлення за 2022, 2023 роки, грошова компенсація за 25 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 30 діб за 2023 рік, грошова компенсація за 28 діб невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2022 та 2023 роки, надбавка за проходження військової служби) мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.), станом на 01.01.2023р. (2684грн.).

Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р., що не заперечується учасниками справи.

Разом з тим, доказів застосування відповідачем прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2022 та 2023 роки при обчисленні відповідачем у спірний період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р грошового забезпечення позивача та інших додаткових виплат згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р., матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати грошового забезпечення позивачеві з 26.02.2022р. по 09.02.2023р з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1-14 до постанови КМУ №704, слід визнати протиправною.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у ході судового розгляду даної справи не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р. за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. з урахуванням встановлених вище судом обставин, аналізу чинного наведеного законодавства та наведеної сталої правової позиції Верховного Суду.

При цьому, не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що таке правозастосування п.4 постанови КМУ №704 під час обрахунку посадового окладу військовослужбовців за двома величинами, передбаченими із трьох, а саме: прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 01 січня відповідного року та тарифного коефіцієнту з боку суду є створенням норми права нового змісту («у ручному режимі»), фактично підмінює функції Уряду всупереч вимогам ст.6 Конституції України, з огляду на таке.

По-перше, наведене правозастосування встановлено не Дніпропетровським окружним адміністративним судом при розгляді цією справи, а визначено пунктом 4 постанови КМУ №704 у редакції, яка діє з 29.01.2020р., а відповідно, підлягає застосуванню не тільки адміністративним судом, а й відповідачем при обчисленні грошового забезпечення військовослужбовців.

По-друге, таке правозастосування п.4 постанови КМУ №704 відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/24, дане судове рішення набрало законної сили та підлягає виконанню на всій території України, у тому числі, і відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України.

Водночас, відповідачем вказані норми ст.129-1 Конституції України систематично ігноруються, що підриває у суспільства довіру до проходження військової служби та створює додаткове навантаження на судові органи.

Зазначені обставини встановлені вищенаведеним судовим рішенням, яке набрало законної сили з 29.01.2020р., відповідно, і п.4 постанови №704 діє у редакції, чинній з 29.01.2020р., а також і на момент розгляду даної справи, що спростовує твердження відповідача про створення адміністративним судом при розгляді цієї справи норм права нового змісту та підміну функцій Уряду, оскільки суперечить ст.129-1 Конституції України.

Є і безпідставними посилання відповідача і на приписи Закону №1774-УІІІ, оскільки у даній частині відповідач проявив повне не розуміння до предмету спору, виходячи з того, що у даній справі спір стосується не застосування величини 50% мінімальної заробітної плати при обчисленні грошового забезпечення позивача, а стосується розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 відповідного року згідно до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції, яка діє з 29.01.2020р.

Судом критично надається оцінка доводам відповідача з приводу неможливості використання судом висновків Верховного Суду щодо застосування п.4 постанови КМУ №704, викладені у постановах від 02.08.2022р. у справі №440/6017/21 та від 19.10.2022р. у справі №400/6214/22, оскільки існують протиріччя у застосуванні норм права у справах №240/11952/19, №240/1309/20, №480/5496/20, які можуть бути усунені, на переконання відповідача лише об`єднаною палатою Верховного Суду, а не місцевим адміністративним судом, з огляду на те, що наведені аргументи відповідача є неспроможними, оскільки, по-перше, відповідач не має повноважень робити вказівки суду, які висновки Верховного Суду слід застосовувати суду при розгляді адміністративних справ за приписами Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач лише може висловлювати прохання до суду; по-друге, досліджені судом правові висновки, які наведені у згаданих вище постановах Верховного Суду №240/11952/19, №240/1309/20, №480/5496/20 стосуються спору щодо правомірності не проведення розрахунку грошового забезпечення, виходячи з 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, що не є предметом спору у цій справі (у даному випадку предметом спору є правомірність не обрахування грошового забезпечення із використанням показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року), що не є тотожними поняттями, а відповідно, наведені у них правові висновки не містять протиріч та не є релевантними до даних правовідносин.

Тоді як правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.08.2022р. у справі №440/6017/21 містять ті ж самі висновки, що є предметом даного спору у частині необхідності обрахування грошового забезпечення із використанням показника прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня відповідного календарного року (а не показника станом на 01.01.2018р.) згідно до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції, чинній з 29.01.2020р., яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду є сталими та викладені і у більш пізніших постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 29.05.2024р. у справі №280/3602/22, від 28.10.2024р. у справі №420/3341/23.

Інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов з даного питання вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду у цій справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача в частині щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі грошову допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки, грошову компенсації за 25 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 30 діб за 2023 рік, грошову компенсацію за 28 діб невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2022 та 2023 роки, надбавку за проходження військової служби) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р., суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення (з урахуванням додаткових виплат) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за спірний наведений період, відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошового забезпечення (з урахуванням додаткових виплат) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за спірний наведений період, виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення (з урахуванням додаткових виплат) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р., з урахуванням раніше виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р., з утриманням належних податків та зборів направлені на захист права на майбутнє, тобто, на захист права, яке ще є непорушеним всупереч вимогам ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, тому задоволенню не підлягають.

А відповідно, у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні із урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022р., то у цій частині позову позивачеві слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Абзацом 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови КМУ № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу визначено здійснювати в порядку, що затверджується, зокрема, Міністром оборони ( стаття 9 Закону №2011-XII).

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення, зокрема, включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Пунктом 16 розділу І Порядку № 260 передбачено, що виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Виплата грошової допомоги на оздоровлення здійснюється відповідно до розділу ХХІІІ Порядку № 260, згідно з пунктом 6 якого передбачено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

За правилами пункту 5 розділу ХХХІІ Порядку № 260 одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - постанова КМУ № 168), в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Державної прикордонної служби, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Тобто, додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, виплачується військовослужбовцям лише на період дії воєнного стану.

Отже, із наведеного слідує, що у межах розгляду даної справи, суду слід вирішити питання, чи враховується грошова додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168 до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється розмір допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Так, вищенаведеними приписами пункту 1 статті 10-1, абзацу 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ визначено, що ці норми встановлюють лише право військовослужбовця на отримання допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Положення частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ є відсилочними, оскільки розміри грошового забезпечення визначає Кабінет Міністрів України, а право визначати порядок виплати грошового забезпечення законодавець, зокрема, делегував Міністру оборони України.

Такими нормативно-правовими актами є постанова КМУ №704, якою, з-поміж іншого, передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, крім посадового окладу; окладу за військовим званням включає і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та Порядок № 260.

Отже, за своєю правовою природою, щомісячна додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану.

За правилами підпункту 6 розділу ХХІІІ Порядку № 260 до розміру грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення не включаються винагороди, незалежно від їхнього виду (щомісячні чи одноразові).

Аналогічне виключення стосовно винагород міститься і в пункті 5 розділу ХХХІІ Порядку № 260, яким визначено умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Таким чином, із аналізу наведених приписів, слід дійти висновку, що, делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України установлювати порядок його виплати, законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що враховуються при обчисленні окремих видів одноразових виплат для військовослужбовців. Тому саме положення Порядку № 260 унормували приписи Закону № 2011-ХІІ, установивши пряму норму щодо виключення винагороди із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється розмір допомоги на оздоровлення та одноразова грошова допомога при звільненні.

Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 08 серпня 2024 року у справі №240/26703/23 та у постановах від 23.09.2024р. у справі №260/8841/23, від 23.09.2024р. у справі №240/32125/23 та від 06.12.2024р. у справі №240/12225/23, які є обов`язковими для врахування адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

А отже, відповідно до вже сформованих Верховним Судом правових висновків, передбачена постановою КМУ №168 додаткова винагорода не враховується до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється розміри грошових допомог на оздоровлення та при звільненні.

За наведеного правового регулювання, суд приходить до висновку, що, обчислюючи розмір одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та допомог на оздоровлення за 2022 - 2023 роки, без щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168, що мало місце у даних правовідносинах, відповідач діяв правомірно.

А тому суд приходить до висновку, що у частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати йому грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, позивачеві слід відмовити.

При цьому, судом відхиляються аргументи позивача у даній частині позову з приводу необхідності застосування у даних правовідносинах правової позиції Верховного Суду від 16.05.2019р. у справі №826/11679/17, оскільки викладена у ній позиція не стосується правомірності включення до складу грошового забезпечення саме додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, яка запроваджена на період дії воєнного стану, тобто, викладені у ній обставини не є подібними до даної справи, а відповідно і не є релевантними до даних правовідносин.

Щодо позиції, яку висловив Дніпропетровський оружний адміністративний суд у своєму рішення від 17.07.2023р. у справі №160/9689/23, на врахуванні якої наполягав позивач у позові, то слід зазначити, що приписами Кодексу адміністративного судочинства України врахування позиції адміністративного суду у іншій справі не передбачено, окрім того, наведені у ньому правові висновки не узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду.

Також у питанні включення до складу грошового забезпечення додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022р., при обчисленні допомог на оздоровлення та одноразової допомоги при звільненні у період 2022 та 2023 роки судом критично надається оцінка посиланням позивача на постанову КМУ №889 від 22.09.2010р. та Інструкцію №550 від 24.10.2016р., оскільки наведені нормативно-правові акти не врегульовують питання нарахування та виплати вказаної додаткової винагороди, у спірному періоду (2022,2023роки), так як втратили чинність 01.03.2018р. та 20.07.2018р., відповідно.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача у наведеній частині є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають вищенаведеній правовій позиції Верховного Суду, тому задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача з приводу визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати йому надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р., то у цій частині позовних вимог позивачеві також слід відмовити, оскільки відповідна надбавка позивачеві нараховувалась та виплачувалась у спірний період у розмірі не 65% а у розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, про що свідчить зміст копії довідки в/ч НОМЕР_1 від 13.08.2024р. №160/20959-1 за період з лютого 2022р. по січень 2023р., а також і зміст наказу №29 від 09.02.2023р. про виплату позивачеві за період з 01 лютого по 09 лютого 2023р. надбавки за особливості проходження служби у розмірі 87,8% від посадового окладу та окладу за військове звання (а.с.35,71).

На спростування наведених встановлених обставин жодних інших належних доказів, які б свідчили про не нарахування та не виплату йому вказаної надбавки у розмірі саме 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, позивачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (у тому числі одноразових виплат) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошове забезпечення (у тому числі грошову допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки, грошову компенсації за 25 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 30 діб за 2023 рік, грошову компенсацію за 28 діб невикористаної додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2022 та 2023 роки, надбавку за проходження військової служби) із використання показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та шляхом множення його на тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1-14 до постанови КМУ №704 за період з 26.02.2022р. по 09.02.2023р. з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва