Справа № 380/13620/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2024 року м. Львівсправа № 380/13620/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Відповідач-2), в якому із урахуванням уточненої позовної заяви від 09 липня 2024 року просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок підвищення пенсії, нарахування та виплату ОСОБА_1 згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи із 21 травня 2024 року;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій та згодом була реабілітована, що дає їй право на підвищення до призначеної пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 21 травня 2024 року позивачка звернулася до відповідача-1 із заявою про встановлення згаданого підвищення до пенсії, однак отримала відмову, оформлену рішенням відповідача-2 від 29 травня 2024 року № 00, яка мотивована тим, що батько позивачки 20 січня 1949 року виселений на спецпоселення в Хабаровський край, позивачка народилася на спецпоселенні 23 вересня 1951 року, отже як члена сім`ї її примусово переселено не було.

Уважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивачка за захистом свого порушеного права звернулася з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 зазначає, що згідно з довідкою про реабілітацію від 18 жовтня 2010 року № 12384 батько позивачки 20 січня 1949 року виселений на спецпоселення в Хабаровський край і позивачка народилася на спецпоселенні 23 вересня 1951 року, а отже як члена сім`ї її примусово переселено не було. Відзначає, що вимога позивачки про здійснення підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком є необґрунтованою, оскільки позивачка є членом сім`ї громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, а тому згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначена пенсія підвищується на 25 відсотків мінімальної пенсії. Зауважує, що відповідно до підпункту другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн. Бюджетні призначення на виплату підвищень у інших розмірах, ніж у вказаній постанові, не передбачені.

У зв`язку з наведеним у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 зазначає, що згідно з довідкою про реабілітацію від 18 жовтня 2010 року № 12384 батько позивачки 20 січня 1949 року виселений на спецпоселення в Хабаровський край і позивачка народилася на спецпоселенні 23 вересня 1951 року, а отже як члена сім`ї її примусово переселено не було. Зауважує, що відповідно до підпункту другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн. Бюджетні призначення на виплату підвищень у інших розмірах, ніж у вказаній постанові, не передбачені. Відзначає, що оскільки позивачка є членом сім`ї громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, тому згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначена пенсія підвищується на 25 відсотків мінімальної пенсії. Тож відсутні підстави для підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

У зв`язку з наведеним у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 01 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 22 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області, як одержувачка пенсії за віком, що не заперечується сторонами.

Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 30 вересня 1972 року позивачка 30 вересня 1972 року уклала шлюб зі ОСОБА_2 , прізвище позивачки після укладення шлюбу - ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12 жовтня 1968 року (повторне) позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Хабаровську Хабаровського краю республіки РРФСР, батьки (згідно з указаним свідоцтвом): батько - ОСОБА_4 , матір - ОСОБА_5 .

14 лютого 2012 року Львівська обласна рада видала позивачці посвідчення № 71/23-П, згідно із яким позивачка на території Львівської області має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Відповідно до довідки про реабілітацію від 18 жовтня 2010 року № 12384, виданої Управлінням внутрішніх справ по Хабаровському краю МВС Російської Федерації, ОСОБА_1 народилася 1951 року в місті Хабаровську на спецпосленні батька, репресованого за політичними мотивами (на підставі постанови Особливої наради при МДБ СРСР від 20 січня 1949 року батько як член сім`ї учасника ОУН виселений із Львівської області в Хабаровський край) на підставі статті 1-1, статті 3 пункту «в» Закону Російської Федерації «Про реабілітацію жертв політичних репресій» від 18 жовтня 1991 року, в редакції від 09 лютого 2003 року № 26-ФЗ ОСОБА_1 реабілітована.

Згідно з архівною довідкою Управління внутрішніх справ Львівської області МВС УРСР від 30 травня 1991 року батько позивачки - ОСОБА_4 , 1915 р.н. дійсно перебував на спецпоселенні з 20 січня 1949 року по 09 лютого 1957 року.

Відповідно до довідки Управління внутрішніх справ Львівської області МВС УРСР від 20 лютого 1992 року № 4/5-Р-9100-Р батько позивачки - ОСОБА_4 , 1915 р.н., звільнений 09 лютого 1957 року, на підставі статті 3 Закону УРСР від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітований.

21 травня 2024 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо встановлення підвищення до пенсії на підставі пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 29 травня 2024 року № 00, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у перерахунку пенсії (встановленні підвищення до пенсії на підставі пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»), оскільки згідно з довідкою про реабілітацію від 18 жовтня 2010 року № 12384 батько позивачки 20 січня 1949 року виселений на спецпоселення в Хабаровський край і позивачка народилася на спецпоселенні 23 вересня 1951 року, а отже як члена сім`ї її примусово переселено не було.

Уважаючи таку відмову пенсійного органу протиправною, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що позивачка, як член сім`ї репресованого, а згодом реабілітованого батька, уважає, що має право на виплату підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України від 17 квітня 1991 року № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон № 962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Відповідно до статті 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Частиною першою статті 4 Закону № 962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Статтею 1-1 Закону № 962-XII визначені такі терміни, зокрема:

вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР;

заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;

репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до пункту другого статті 1-3 Закону № 962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Суд зазначає, що приписи вказаних норм чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Отже, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Аналіз наведених вище норм права вказує, що громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

У постанові від 13 травня 2024 року у справі № 500/5507/23 Верховний Суд у подібних правовідносинах дійшов висновку про належність до членів сімей, яких було примусово переселено, дітей, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю та наявність у таких дітей права на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII.

Суд встановив, що позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка народилася та перебувала на спецпоселенні разом із репресованим за політичними мотивами батьком, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 12 жовтня 1968 року (повторне) та довідкою про реабілітацію від 18 жовтня 2010 року № 12384, виданою Управлінням внутрішніх справ по Хабаровському краю МВС Російської Федерації.

Отже, позивачка є членом сім`ї (дитиною) репресованого батька, оскільки народилася на спецпоселенні та на момент здійснення репресій проживала з репресованою особою однією сім`єю.

За вказаних обставин та враховуючи висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 13 травня 2024 року у справі № 500/5507/23, суд доходить висновку про наявність у позивачки права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи (батька), а не 50 відсотків як репресованій особі, яку було реабілітовано.

Така ж правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 31 травня 2024 року у справі № 500/3332/23, яку суд ураховує на підставі вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Зважаючи на наведене, відмова відповідача-2 у встановленні позивачці підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до поданої позивачкою заяви від 21 травня 2024 року є протиправною.

Стосовно покликань відповідачів у відзивах на позовну заяву на те, що відповідно до підпункту другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн, суд зазначає таке.

За змістом пункту 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом другим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», з наступними змінами та доповненнями, установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону № 1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Згідно із частиною четвертою статті 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами 1 - 3 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Із урахуванням загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, під час визначення розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом другим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 446/1549/16-а, від 27 листопада 2018 року у справі № 446/1515/16-а та від 06 лютого 2019 року у справі № 446/1848/16-а.

З урахуванням викладеного суд відхиляє вказані вище покликання відповідачів у відзивах на позовну заяву на розміри підвищення до пенсії, передбаченого пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-XII.

Водночас у позовній заяві позивачка просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком.

Суд відзначає, що спірна відмова у встановленні позивачці підвищення до пенсії, передбаченого пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-ХІІ, виражена у формі індивідуального акта суб`єкта владних повноважень - рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 29 травня 2024 року № 00 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Саме вказане рішення відповідача-2 порушує права позивачки на отримання встановленого законодавством підвищення до пенсії, а тому суд уважає за необхідне визнати таке рішення протиправним та скасувати і у такий спосіб задовольнити першу позовну вимогу.

Щодо другої позовної вимоги зобов`язального характеру, яка спрямована на захист порушеного права, суд ураховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у разі невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Водночас суд зауважує про наявність у позивачки права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи (батька), а не 50 відсотків як репресованій особі, яку було реабілітовано, про що зазначено вище.

За цих обставин суд уважає, що в цьому випадку ефективним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити з 21 травня 2024 року (з дати звернення) нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» як члену сім`ї репресованої та згодом реабілітованої особи (батька).

Водночас підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивачки, відсутні, оскільки наданих позивачкою документів цей пенсійний орган не досліджував, питання щодо встановлення позивачці підвищення до пенсії не вирішував, тож прав позивачки у межах спірних правовідносин не порушував. Рішення про відмову у встановленні позивачці спірного підвищення до пенсії за наслідками розгляду поданих документів приймало Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а тому саме цей пенсійний орган як порушника прав позивачки належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення її порушених прав.

Позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 1211,20 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 29 травня 2024 року № 00 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити з 21 травня 2024 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» як члену сім`ї репресованої та згодом реабілітованої особи (батька).

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 13 грудня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна