Справа № 300/583/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/583/23 пров. № А/857/2519/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року, прийняте суддею Остап`юком С.В. у місті Івано - Франківську у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту пенсійних питань та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Департаменту пенсійних питань та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України (надалі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни за № 2/ІІ/ІХ/4 від 30.12.2022 про відмову в наданні статусу учасника бойових дій, та зобов`язання визнати учасником бойових дій.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 відмовлено в позові.

Суд виходив з того, що обов`язковою умовою надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту участі особи у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ на території інших держав.

При цьому, положення пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюються на осіб, які проходили військову службу та приймали участь в охороні громадського порядку на території республік Закавказзя.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до наказу МВС СРСР № 0143 від 19.06.1988, розпорядження УНЗ МВС СРСР № 8977 від 26.11.1988, наказу № 157 від 26.11.1988 Івано- Франківської спеціалізованої середньої школи міліції МВС СРСР в період навчання в Івано-Франківській спеціалізованій середній школи міліції МВС СРСР позивач був відряджений у складі спеціального батальйону для виконання завдань по охороні громадського порядку у м. Кіровокан Вірменської РСР в період з 02.12.1988 по 07.03.1989.

У зв`язку з вищенаведеним, враховуючи участь у збройному конфлікті на території автономної республіки Нагірний Карабах у 1988-1989 роках та наявності підстав віднести його до територій країн, де велися бойові дії, згідно Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - відповідно до позиції «інші країни після 1979 року - примітка 6 та поширенням на позивача статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» останній підпадає під статус особи - учасника бойових дій.

Звертає увагу, що в зазначений період в республіці Вірменія відбувався Нагорно-Карабахський конфлікт між вірменським та азербайджанським населенням, для подолання якого були введені збройні війська та підрозділи Міністерства внутрішніх справа СРСР.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 в період з 02.12.1988 до 07.03.1989 перебував у відрядженні у складі спеціального батальйону для виконання завдань по охороні громадського порядку у місті Кіровокан Вірменської РСР відповідно до наказу МВС РСРС за № 0143 від 19.06.1988, розпорядження УНЗ МВС СРСР № 8977 від 26.11.1988 та наказу Івано-Франківської спеціальної середньої школи міліції МВС СРСР № 157 від 26.11.1988, що підтверджується довідкою Прикарпатського юридичного інституту Львівського державного університету внутрішніх справ за № 01 від 10.01.2008.

Відповідно до виписки з наказу Івано-Франківської спеціальної середньої школи міліції МВС СРСР «Про створення спеціального батальйону та передислокацію в район оперативного призначення» за № 157 від 26.11.1988 курсант ОСОБА_1 входив в структуру батальйону.

На звернення позивача від 07.09.2022 та від 12.09.2022 Департамент пенсійних питань та соціального захисту за дорученням керівництва Міністерства повідомив позивача про те, що його звернення з питань надання статусу учасника бойових дій буде винесено на розгляд найближчого засідання комісії МВС.

30.12.2022 рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни за № 2/ІІ/ІХ/4 відмовлено позивачу в наданні статусу учасника бойових дій.

Правовий статус учасника бойових дій визначено положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 (далі Закон № 3551-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 8 лютого 1994 №63 з наступними змінами (далі - Постанова №63).

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 02.12.1988 до 07.03.1989 позивач перебував у відрядженні у складі спеціального батальйону для виконання завдань по охороні громадського порядку у місті Кіровокан Вірменської РСР.

У Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зазначена країна відсутня.

Отже, позивач перебував у відрядженні в межах своєї держави СРСР, до складу якого на той час входила Вірменська РСР.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28.10.2021 у справі №826/19417/16.

Крім того, у постанові від 24.06.2021 у справі № 240/9932/20 Верховний Суд зазначив про те, що:

« дія Постанови №63 поширюється тільки на:

- осіб миротворчого контингенту до 31 грудня 2005 та військовослужбовців Служби безпеки і Служби зовнішньої розвідки, направлених у відрядження до Республіки Ірак з метою забезпечення в умовах посилення терористичних посягань безпеки дипломатичної установи України, її співробітників та членів їх сімей;

- осіб начальницького складу органів внутрішніх справ та військовослужбовців внутрішніх військ МВС, які перебували 17 березня 2008 в складі миротворчого персоналу органів внутрішніх справ на території Автономного Краю Косово (Республіка Сербія, колишня Югославія).

Обов`язковою умовою надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту участі особи у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ на території інших держав».

У справі, що розглядається, суд, зокрема зазначив, що в 1988 - 1989 роках наявність обставин участі особи в бойових операціях по захисту Батьківщини (СРСР) може мати місце виключно у збройних конфліктах СРСР з іноземними державами, тоді як на території Вірменської PCP як складових республік однієї держави відбувалися масові заворушення при внутрішніх міжетнічних збройних конфліктах.

Положення пункту 2 статті 6 Закону України № 3551-ХІІ не поширюються на осіб, які приймали участь в охороні громадського порядку на території республік Закавказзя.

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що на момент виконання позивачем завдань з охорони громадського порядку на території Вірменської РСР останній був курсантом (проходив навчання) в Івано-Франківській спеціалізованій середній школи міліції МВС СРСР, тобто позивач не проходив військову службу та не був військовослужбовцем, що виключає наявність підстав для визнання його учасником бойових дій.

Зі змісту примітки 6 до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території щодо можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після 1979 та не названі у цьому Переліку, вбачається, що її положення поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях. Відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які були б безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року у справі №300/583/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар