Справа № 160/27033/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач), в якій просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_2 періоди роботи з 26.09.1978 року по 25.04.1979 року, з 30.08.1988 року по 01.03.1989 року. З 01.03.1989 року по 10.04.1989 року, від 01.10.1978 року, з 31.12.1991 року по 03.02.1995 року, з 06.02.1995 року по 11.06.1996 року, з 20.08.1996 року по 17.07.2006 року, з 19.09.2006 року по 01.02.2007, згідно записів трудової книжки від 01.10.1978 року НОМЕР_2 до загального страхового стажу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській призначити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_2 згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з моменту його звернення із відповідною заявою.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії. Позивач зазначає, що правових підстав для незарахування спірних періодів його роботи не існувало, а тому вони мають бути зараховані до страхового стажу позивача.
18 жовтня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що не зарахував спірні періоди з підстав, викладених у рішенні, яке є предметом оскарження. Також зазначає, що зобов`язання призначити пенсію є втручанням в його дискреційні повноваження.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням відповідача від 10.04.2024 року №34 відмовлено позивачу в призначенні пенсії. Зазначено:

1) періоди з 26.09.1978 року по 25.04.1979 року не зараховані з огляду на недолік запису трудової книжки (відсутній підпис посадової особи, яка вносила запис, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників);

2) період навчання на курсах з 30.08.1988 року по 01.03.1989 року не зараховано через відсутність інформації про присвоєння кваліфікації;

3) періоди після 31.12.1991 року в Киргизькій Республіці не зараховані, оскільки з 19.06.2023 року обчислення такого стажу здійснюється на основі двосторонніх угод. До страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) в Киргизькій Республіці по 31 грудня 1991 року.

Не погодившись з цим рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Щодо періоду роботи з 26.09.1978 року по 25.04.1979 року.

У спірному рішенні відповідач вказав, що в записі у трудовій книжці відсутній підпис посадової особи, яка вносила запис.

В трудовій книжці позивача від 01.10.1978 року НОМЕР_3 наявні наступні записи:

1) 26.09.1978 прийнятий учнем офіціанта;

2) 25.04.1979 року звільнений в зв`язку з призовом в радянську армію.

Записи засвідчені печаткою, вказані накази роботодавця, на підставі яких здійснені записи, однак підпис посадової особи роботодавця дійсно відсутній.

Постановою Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 06.09.1973 року №656 затверджено постанову «Про трудові книжки робітників та службовців» (далі Порядок №656).

Порядок №656 містить наступні положення:

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться усім робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (п. 1 Порядку №656).

Заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації у присутності працівника. Відомості про працівника засвідчуються підписом спеціально уповноваженої особи та печаткою (п. 5 Порядку №656).

З кожним записом, що вноситься до трудової книжки (вкладиш), призначення, переміщення та звільнення адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки (п. 7 Порядку №656).

Трудові книжки зберігаються в адміністрації підприємства, установи, організації як бланки суворої звітності, а при звільненні робітника чи службовця видаються йому руки (п. 11 Порядку №656).

При звільненні робітника чи службовця всі записи про роботі, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою (п. 13 Порядку №656).

Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (п. 18 Порядку №656).

Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємства, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року №162 (далі Інструкція №162)

Згідно п. 1.1. Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудової діяльності робітників та службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій*, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше виробляється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому працювати.

У трудову книжку вносяться:

відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;

відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства;

відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Стягнення до трудової книжки не записуються.

Пунктом 2.3. Інструкції №162 встановлено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення повинні точно відповідати текст наказу (розпорядження).

Основним правовим питанням в цій справі є правові наслідки відсутності на першій сторінці трудової книжки позивача чіткої печатки підприємства та виправлення щодо дати заповнення трудової книжки. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до Постанови №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для власника трудової книжки, а отже, й не може впливати на її особисті права

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 року по справі №569/16691/16-а.

Однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 року по справі №307/541/17.

Вищевикладені правові висновки є актуальними і для юридичної ситуації позивача, оскільки попри відмінність правових актів, які регулювали спірні правовідносини, юридичний зміст таких актів є тотожним фактичне ведення трудових книжок, а також відповідальність за таке ведення, покладається на роботодавця, а не працівника.

Суд констатує формальний характер зауважень відповідача до трудової книжки позивача, оскільки в іншій частині її зміст дозволяє однозначно встановити її достовірність та належність як документу, що міститься відомості про стаж позивача в періоди його роботи, передусім з огляду на наявність печатки роботодавця на відповідних записах.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо періоду роботи з 30.08.1988 року по 01.03.1989 року.

У спірному рішенні відповідач вказав, що відсутня інформація про присвоєння кваліфікації.

В трудовій книжці позивача від 01.10.1978 року НОМЕР_3 наявні наступні записи:

16) 30.08.1988 року прийнятий і направлений на курси водіїв категорії «Д»;

17) 01.03.1989 року після закінчення курсів направлений на стажування на 224 ч/програмне.

Записи засвідчені нечитабельною печаткою, вказано номери наказів, на підставі яких внесено записи.

Позивачем надано екзаменаційну карту водія від 17.02.1989 року, згідно якої позивач пройшов навчання за програмою «підготовка водіїв категорії «Д» Фрунзенський навчкомбінат», свідоцтво від 15.02.1989 року №004171, наявності записи про результати здачі іспитів, підпис голови комісії.

Також позивачем надано свідоцтво №004177, згідно якого позивач навчався з 30.08.1988 року по 10.02.1989 року за програмою підготовки водіїв категорії «Д».

Відповідач не заперечив наявність у нього цих документів під час прийняття спірного рішення, альтернативні матеріали, що були подані позивачем разом з заявою про призначення пенсії відповідач не надав, попри витребування їх судом.

Також дослідження цих документів є необхідним для правильного вирішення спору, що узгоджується з правозастосуванням Третього апеляційного адміністративного суду від 29.05.2024 року у справі №160/26211/23.

Згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Відповідач не заперечував належність навчального закладу до категорії таких, що дають право на зарахування часу навчання у них до стажу особи, натомість вказував на необхідності підтвердження результату присвоєння кваліфікації.

Суд визнає це зауваження безпідставним, оскільки надані документи в своїй сукупності, а також з урахуванням наступного початку роботи позивача свідчать про здобуття позивачем відповідної кваліфікації.

В аспекті тривалості цього періоду суд повторює, що основним джерелом відомостей про стаж позивача є трудова книжка, в зв`язку з чим межі цього періоду визначаються згідно трудової книжки. Водночас, 01.03.1989 року є першим днем нової роботи позивача, а тому цей день зараховується як період роботи згідно нижчевикладеного, а період навчання обмежується з 30.08.1988 року по 28.02.1989 року.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо періоду роботи з 01.03.1989 року по 10.04.1989 року.

У спірному рішенні відсутні відомості щодо незарахування цього періоду роботи. Водночас, цей період відсутній у формі РС-право позивача.

В трудовій книжці позивача від 01.10.1978 року НОМЕР_3 наявні наступні записи:

17) 01.03.1989 року після закінчення курсів направлений на стажування на 224 ч/програмне;

18) 10.04.1989 року після закінчення стажування переведений водієм «Д» на автобус Ікарус 260.

Записи засвідчені розмитою печаткою, підписи відсутні, вказані відомості про накази. на підставі яких внесено записи.

Сама по собі відсутність зауважень відповідача ще не свідчить про те, що цей період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача. Водночас, судом не встановлено підстав для незарахування цього періоду, в т.ч. з урахуванням того, що сукупність відомостей у трудовій книжці позивача взаємно узгоджується (особа прибула на підприємство, проходила навчання, стажування та працювала в подальшому).

Суд зауважує, що межами цього періоду є з 01.03.1989 року по 09.04.1989 року, оскільки 10.04.1989 року є початком роботи на новій посаді і цей день відображено у формі РС-право позивача.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Далі в позовній вимозі позивачем вказано лише дату «від 01.10.1978 року», що не є періодом, суперечить іншим предмету та підставам позову, а також є датою заповнення трудової книжки, в зв`язку з чим суд розцінює зазначення цієї дати у позовній вимозі як технічну описку.

Щодо періодів роботи з 31.12.1991 року по 03.02.1995 року, з 06.02.1995 року по 11.06.1996 року, з 20.08.1996 року по 17.07.2006 року, з 19.09.2006 року по 01.02.2007 року.

У спірному рішенні відповідач вказав, що не зараховує періоди роботи після 31.12.1991 року в Киргизькій Республіці з огляду на зміну міжнародно-правового регулювання спірних відносин.

У формі РС-право позивача зараховано лише день 31.12.1991 року, що узгоджується з відмовою відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди саме після 31.12.1991 року.

Отже, належним є визначення меж першого періоду з 01.01.1992 року по 03.02.1995 року.

В трудовій книжці позивача від 01.10.1978 року НОМЕР_3 наявні наступні записи:

18) 10.04.1989 року після закінчення стажування переведений водієм «Д» на автобус Ікарус 260;

19) 01.04.1992 року присвоєно другий клас водія;

20) 20.01.1994 року присвоєно перший клас водія міського пасажирського маршруту;

21) 03.02.1995 року звільнений за власним бажанням;

22) 06.02.1995 року прийнятий на роботу водієм І класу категорії «Д» на мікроавтобус РАФ-2203;

23) 11.06.1996 року звільнений за власним бажанням;

24) 20.08.1996 року прийнятий водієм першого класу на А/М РАФ-2203;

25) 15.04.1997 року запис про перейменування;

26) 17.07.2006 року звільнений за власним бажанням;

27) 19.09.2006 року прийнятий на посаду водія експедитора;

28) 01.02.2007 року звільнений за власним бажанням.

Фактично, відповідач не зарахував ці періоди роботи з огляду на вихід України з 19.06.2023 року з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року (далі Угода).

Згідно п. 2 ст. 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Статтею 13 Угоди встановлено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 здійснено вихід України з Угоди.

Водночас, такий вихід не створює правових наслідків для прав, набутих в період дії угоди. Оскільки позивач працював на території Республіки Киргизстан в період дії Угоди, яка передбачала взаємне визнання стажу, такий стаж позивача визнається на території України для цілей призначення позивачу пенсії.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відповідно, наявні достатні підстави для зобов`язання відповідача призначити таку пенсію.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2019 року у справі № 227/3208/16-а.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21.

В цій справі у спірному рішенні відповідач визнав страховий стаж позивача у розмірі 11 років 06 місяців 02 дні при необхідних 21 роках страхового стажу.

На виконання рішення суду в цій справі позивачу зараховується страховий стаж, з урахуванням якого позивач відповідатиме вимогам для призначення йому пенсії за віком.

При цьому відповідач вже використав наявні у нього повноваження щодо вирішення питання про наявність правових підстав для призначення позивачу пенсії, результат такого правозастосування скасовується даним рішенням суду. Оскільки наявні у відповідача повноваження ним використані, а іншого правомірного варіанту поведінки, окрім як призначення позивачу пенсії, у відповідача немає, зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію не є втручанням у його дискреційні повноваження.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 09.10.2024 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61000, м.Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.04.2024 року №34, яким ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_2 періоди роботи з 26.09.1978 року по 25.04.1979 року, з 30.08.1988 року по 28.02.1989 року, з 01.03.1989 року по 09.04.1989 року, з 01.01.1992 року по 03.02.1995 року, з 06.02.1995 року по 11.06.1996 року, з 20.08.1996 року по 17.07.2006 року, з 19.09.2006 року по 01.02.2007 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 03.04.2024 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61000, м.Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 297, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко