Справа № 420/27942/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч.5 ст.262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Малиновського відділу у місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Малиновського відділу у місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу Малиновського відділу у місті Одесі ГУ ДМС в Одеській області щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу Малиновського відділу у місті Одесі ГУ ДМС в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позовних вимог позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначила, що вона 01.04.2020 року отримала паспорт громадянина України строком дії до 01.04.2024 року.

Разом з тим, у зв`язку з релігійними віруваннями, яких позивач почала притримуватись після отримання паспорту громадянина України у 14-річному віці, вона не може мати паспорт з безконтактним електронним носієм, що містить її персональні дані.

Враховуючи вищевказане, позивач звернулась із заявою до Малиновського відділу у м. Одеси Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області про видачу їй паспорту громадянина України у формі паперової книжечки.

Разом з тим, листом від 03.09.2024 року Малиновський відділ у м. Одеси Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області відмовив позивачу у видачі такого паспорту.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів в межах даної справи.

Ухвалою суду у справі №420/27942/24 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачам запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзиви на адміністративний позов.

Під час розгляду справи до суду від представника Головного управління ДМС в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що згадані в адміністративному позові висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №806/3265/17 належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-XII. Разом з тим, позивача вже було документовано паспортом громадянина України типу ID-1 у вигляді пластикової картки №004762391, дата видачі 01.04.2020 року, орган видачі 5114. Тобто позивач при оформленні паспорта громадянина України типу ID-1, заповнюючи 19.03.2020 року заяву анкету встановленого зразка, надала згоду на обробку її персональних даних та внесення інформації до ЄДДР. Крім того, позивач 09.08.2021 року документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм серії НОМЕР_1 , виданий 5101, який оформлений за допомогою засобів ЄДДР внаслідок волевиявлення позивача. Також, позивачка при оформленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон, заповнюючи 05.08.2021 року заяву анкету встановленого зразка, надала згоду на обробку її персональних даних та внесення інформації до ЄДДР. У зв`язку із внесенням інформації щодо позивача, наданої нею особисто, до Реєстру було автоматично сформоване УНЗР 268. Отже, фактично в Реєстрі вже містяться персональні дані ОСОБА_1 та їм присвоєно унікальний номер запису в цьому Реєстрі, а за приписами частини першої статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи по суті встановлено наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується паспортом громадянина України типу ID-1 у вигляді пластикової картки за № НОМЕР_2 , який був виданий 01.04.2020 року органом №5114.

За твердженням міграційного органу, персональні дані позивача, після документування її паспортом типу ID-1 у вигляді пластикової картки №004762391, були внесені до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР), яким присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): 268.

Також позивач 09.08.2021 року документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм серії НОМЕР_1 , що виданий органом №5101.

Згідно наданих до суду міграційним органом заяв-анкет №4492949 від 06.02.2017 року та №4646304 від 19.03.2020 року, які були подані позивачем для отримання паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 надала згоду на обробку її персональних даних та внесення інформації до ЄДДР.

Водночас, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 31.07.2024 року, виданою Релігійною громадою церкви стрітення господня Одеської єпархії української православної церкви, позивач є прихожанкою Св. Стрітенського храму та приймає участь в житті приходу.

Враховуючи вищевказане, у зв`язку з релігійними віруваннями, яких позивач почала притримуватись після отримання паспорту громадянина України у 14-річному віці, наразі вона не може мати паспорт з безконтактним електронним носієм, що містить її персональні дані.

Враховуючи вищевказане, позивач звернулась із заявою від 08.08.2024 року до Малиновського відділу у м. Одеси Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області про видачу їй паспорту громадянина України у формі паперової книжечки.

Разом з тим, листом від 03.09.2024 року Малиновський відділ у м. Одеси Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області відмовив позивачу у видачі такого паспорту, посилаючись на те, що на момент звернення до Відділу заявник вже була документована паспортом типу ID-1 у вигляді пластикової картки №004762391 та її персональні дані вже були внесені до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР), яким присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): 268. При цьому, заявником не було наведено підстав вважати, що персональні дані щодо неї обробляються з порушенням законодавства України. Крім того, використання раніше заявником паспорта у вигляді ID-картки, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує її права та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне життя.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів в межах даної справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та судову практику, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документом, який підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» постановою Верховної ради України від 26.06.1992 року №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі - Положення), згідно з пунктами 2 та 3 якого, паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 13 Положення встановлено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, визначає Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року №5492-VI (далі - Закон №5492-VI).

За ч.1 ст.4 Закону №5492-VI Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

За п. «а» ч.1 ст.13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 року №1474-VIII (далі - Закон №1474-VIII) статтю 13 Закону №5492-VI доповнено ч.3 наступного змісту: «Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.».

Також Законом №1474-VIII частину 2 статті 21 Закону №5492-VI викладено в такій редакції: «Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Згідно з ч.ч.1, 2, 4 та 5 ст.14 Закону №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до ст.10 Закону №5492-VI у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 затверджено зразок бланка, технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі Порядок №302).

Згідно з п.п.1-4 Порядку №302 паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт. Паспорт оформляється особам, які не досягли 18-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 18-річного віку, - на кожні 10 років.

За п.п.1 п.7 Порядку №302 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктами 14 та 32 Порядку №302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.

Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, у постанові від 10.12.2020 року по справі №240/575/20.

Разом з тим, сторона позивача в адміністративному позові посилалась на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17.

Водночас суд зазначає про помилковість посилання сторони позивача на вищевказану правову позицію в контексті спірних правовідносинах з огляду на наступне.

Розглянувши зразкову справу №806/3265/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що норми Закону №5492-VI, на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі констатувала, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправними дії Відділу УДМС щодо відмови у видачі позивачеві паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ є обґрунтованими.

Водночас, у справі №420/27942/24 визначальною обставиною є те, що позивач, звертаючись у минулому із оформленням паспорту громадянина України, а також паспорту громадянина України для виїзду за кордон, вже надавала згоду на обробку персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, і унікальний номер запису в Реєстрі вже був сформовано, зокрема, після документування її паспортом типу ID-1 у вигляді пластикової картки №004762391.

Крім того, за час розгляду справи стороною позивача не було зазначено обставин, які свідчать про те, що персональні дані ОСОБА_1 обробляються з порушенням законодавства України.

Разом з тим, у зразковій справі №806/3265/17 правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.

У зв`язку із наведеним, суд вважає помилковим посилання сторони позивача на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17, оскільки правовідносини у вказаній справи із справою №420/27942/24 не є подібними.

Разом з тим, сторона позивача в адміністративному позові зазначила, що будь-які дії з питань обов`язковості або примушування з отримання паспорта громадянина України у вигляді пластикової картки є втручанням до приватного та сімейного життя.

Водночас, як вже було зазначено судом раніше, при оформленні в минулому паспорту громадянина України, а також паспорту громадянина України для виїзду за кордон, позивач вже надавала згоду на обробку її персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Колегія суддів у постанові Верховного Суду від 08.06.2023 року по справі №380/5977/21 також звернула увагу, що Верховний Суд у постанові від 21.12.2022 року справі №160/1/21 погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для видачі особі паспорта громадянина України зразка 1994 року (книжечки), зокрема, у зв`язку із встановленням факту самостійного звернення такої особи у минулому із заявою-анкетою щодо внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та отримання паспорту громадянина України у формі ID-картки.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Аналізуючи вищевказані обставини, суд доходить висновку про безпідставність посилання сторони позивача, що отримання паспорту громадянина України у вигляді пластикової картки є втручанням до приватного та сімейного життя, оскільки позивач при отриманні паспорту типу ID-1 у вигляді пластикової картки №004762391 у 2020 році самостійно надала згоду на обробку її персональних даних, які у подальшому були внесені до Єдиного державного демографічного реєстру із унікальним номер запису в ЄДДР (УНЗР).

Враховуючи вищевказане суд доходить висновку, що використання позивачем паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні яких позивач надала згоду на обробку її персональних даних, внаслідок чого їй було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та у подальшому не змінюється, свідчить про той факт, що отримання паспорта громадянина України у вигляді пластикової картки жодним чином не порушує права позивачки та не є втручанням у її приватне і сімейне життя.

Аналізуючи вищевказані обставини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Малиновського відділу у місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для стягнення на його користь судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44), Малиновського відділу у місті Одесі Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області (65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 23-В) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.