Справа № 380/9439/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Гулкевич І.З.

16 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/9439/24 пров. № А/857/27618/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі № 380/9439/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправної відмови та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

02.08.2024р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому просила суд:

- визнати протиправною відмову прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати прийняти подану декларацію про відмову від іноземного громадянства від 04.04.2024р. замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2024р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Одночасно суд зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути питання щодо прийняття декларації у ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства від 04 квітня 2024 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Крім того, не погодившись в частині відмови в задоволенні позову, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2024р. змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог та резолютивну частину рішення викласти в редакції в якій зазначити про повне задоволення позову.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2021р. ОСОБА_1 уродженка м. Самбір, Львівської області, набула громадянство України на підставі Рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про реєстрацію особи громадянином України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України Про громадянство України. (довідка №35 від 08.02.2021р.).

Під час набуття громадянства України, ОСОБА_1 подала зобов`язання припинити іноземне громадянство (громадянство російської федерації) протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

16.02.2021р. на ім`я позивача оформлено тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 , терміном дії до 08.02.2023р.

04.04.2024р. ОСОБА_1 , звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із супровідним листом щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства, в якому просила прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства. Зокрема, вона відмовляється від іноземного громадянства російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від неї причини неотримання документу про припинення іноземного громадянства російської федерації.

22.04.2024р. листом №С-415/6/4601-24/4601.05/6023-24 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області надав позивачу відповідь, в якій вказав про відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із розірванням дипломатичних зв`язків між Україною та рф та призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, позивач позбавлена можливості отримати документ про припинення громадянства рф від дипломатичного представництва чи консульської установи вказаної країни. Відсутність у чинному законодавстві України альтернатив або відповідного правового механізму вирішення подібних спірних правовідносин нівелює реалізацію права особи на оформлення припинення громадянства іноземної держави з огляду на неможливість де-факто ним скористатися, незважаючи на його проголошення де-юре, та не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими Законом України від 18.01.2001р. № 2235-III "Про громадянство України" (Закон № 2235-III). Установлені судом обставини свідчать про те, що позивач вчиняла усі необхідні дії з метою припинення громадянства російської федерації, однак це не призвело до відповідного правового результату з незалежних від неї причин.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.07.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

ч.5 ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про громадянство України» незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Із змісту п.117, п.119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001р. № 215, видно, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Як видно з матеріалів справи, позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із супровідним листом лише 04.04.2024р., долучивши декларацію про відмову від іноземного громадянства та роздруківки скріншотів електронного листування із генеральним консульством росії у м. Львові.

Отже, ОСОБА_1 інформувала Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області надаючи декларації по відмову від іноземного громадянства датовану 04.04.2024р., не протягом 2 років, як це вимагає законодавств України про громадянство, а по спливу більше 3 років з моменту реєстрації позивача громадянином України.

Таким чином, ОСОБА_1 протягом 2 років починаючи з 08.02.2021р. не подала Головному управлінню Державної міграційної служби України у Львівській області документ про припинення громадянства російської федерації та декларації про відмову від громадянства російської федерації в порушення вимог ст.ст.1,8,9 Закону України «Про громадянство України» та взятий на себе обов`язок припинити іноземне громадянство даний останньою 16.11.2020р.

Тобто, позивач знаючи про свій обов`язок вийти із громадянства російської федерації, з моменту набуття громадянства України, а це з 08.02.2021р. мала можливість до 24.02.2022р. до вторгнення агресора на територію України подати заяву на вихід з громадянства російської федерації. Проте, ОСОБА_1 таких заяв не подавала та не здійснювала будь-яких інших дій, які б свідчили про намір вийти з громадянства рф, та не надала суду доказів про вчинення її перешкод у цьому.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України» від 20.08.2024 № 3897-ІХ.

Зокрема, вказаним Законом врегульовано питання пролонгації строку на виконання зобов`язання припинити громадянство російської федерації на період дії в Україні воєнного стану для того, щоб після скасування або припинення воєнного стану громадяни російської федерації, які перебувають в процедурі набуття громадянства України, змогли належним чином виконати взяте зобов`язання перед державою Україна про припинення попереднього громадянства російської федерації.

п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлює виключний перелік осіб, які мають право подати саме декларацію про відмову від іноземного громадянства, до яких Позивач не відноситься.

Проте, п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що громадяни російської федерації та громадяни Республіки Білорусь (крім осіб, зазначених у пункті 3 цього розділу), які в період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону України "Про громадянство України" і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, зобов`язані подати документ про припинення іноземного громадянства до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, якщо строк виконання поданого зобов`язання сплив.

Зазначена норма Закону викладена у формі імперативного припису, що не допускає множинного тлумачення та альтернативи дій, натомість такий є обов`язковим до виконання.

п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону набув чинності з дня, наступного за днем його опублікування згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень Закону (опубліковано в Голос України від 24.08.2024 № 110), тобто 25.08.2024р.

Отже, для належного завершення процедури набуття громадянства України станом на день розгляду справи в суді, позивач має встановлений законом пролонгований строк для припинення попереднього громадянства рф.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання про припинення громадянства російської федерації. Проте, строк на виконання такого зобов`язання станом на сьогодні є пролонгований чинною нормою Закону, яка набрала законної сили, і такий строк встановлений протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, для припинення попереднього громадянства російської федерації та подачі до уповноваженого державного органу належного документа про припинення попереднього громадянства російської федерації з метою належного завершення процедури набуття громадянства України у встановлений Законом спосіб.

Суд першої інстанції не застосував норми ст.ст. 1, 8, 9 Закону України «Про громадянство України» в яких вказано, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Доводи позивача, що вона мала намір звернутись із заявою про вихід з громадянства іноземної держави до генерального консульства рф у м. Львові і записатись на прийом та долучений скріншот електронного листування із генеральним консульством росії м. Львові колегія суддів не приймає до уваги. Оскільки саме заява про вихід з іноземного громадянства поданих до уповноважених органів рф до збройної агресії так і після неї в матеріалах справи немає

Відсутні також в матеріалах справи відомості про те, що процедура припинення позивачем громадянства РФ, яка має бути врегульована відповідним законодавством, саме зазначеної держави, не здійснюється чи була скасована.

Таким чином, ОСОБА_1 протягом 2 років починаючи з 08.02.2021р. не подала Головному управлінню Державної міграційної служби України у Львівській області документ про припинення громадянства російської федерації та декларації про відмову від громадянства російської федерації в порушення вимог ст.ст.1,8,9 Закону України «Про громадянство України» та взятий на себе обов`язок припинити іноземне громадянство даний останньою 16.11.2020р

Отже, відсутні підстави вважати, що позивач вчиняла усі необхідні дії з метою припинення громадянства російської федерації, однак це не призвело до відповідного правового результату з незалежних від неї причин.

Верховний Суд у постанові від 16.05.2024 у справі № 580/3264/22 зазначив, що, запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Водночас, щодо покликань апелянта ОСОБА_1 на справи № 380/17171/23, № 460/17266/23, № 420/3016/24, № 520/7765/22, № 160/19738/22, № 380/25387/23, рішення судів перших та апеляційних інстанцій, колегія суддів такі відхиляє за нерелантивністю, оскільки ч.5 ст. 242 КАС України чітко визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституції України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись вказаними положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі № 380/9439/24 - скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправної відмови та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель