Справа № 160/26929/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

13 грудня 2024 р.Справа № 160/26929/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., розглянувши в порядку письмового провадження питання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 по відмові ОСОБА_1 у його клопотанні в рапорті від 21.11.2023 року вх.№2131 щодо його звільнення з військової служби у відставку на підставі підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ЛВК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо доповіді командира військової частини НОМЕР_1 що солдат ОСОБА_1 з 01.12.2023 року по теперішній час не виходить на службу;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ, яким на підставі п.13 Свідоцтва про хворобу №12297 від 09.11.2023 року ГВЛК в/ч НОМЕР_3 звільнити з військової служби у відставку ОСОБА_1 на підставі підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ЛВК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

- звільнити з військової служби виключити солдата ОСОБА_1 з військового обліку та виплатити грошове забезпечення у відповідності чинного законодавства.

14.10.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

28.10.2024 року від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позов, в якому зазначила, що військова частина НОМЕР_1 знаходиться у складі військової частини НОМЕР_2 , та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/3907/24 від 14.09.2024 військова частина НОМЕР_2 листом від 07.09.2024 № 4466 повідомила позивача, що його рапорт про звільнення з військової служби у відставку, на підставі підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 Про військову обов`язок та військову службу за стану здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку не підлягає задоволенню, у зв`язку з самовільним залишення позивачем військової частини.

Дослідивши матеріали справи та вирішуючи питання щодо подальшого розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно з частинами 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Так, за приписами статті 373 КАС України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Питання примусового виконання рішень врегульовані Законом України Про виконавче провадження.

Частиною 1 статті 1 Закону України Про виконавче провадження визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

В частині першій статті 11 Закону України Про виконавче провадження йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №6 від 24.03.2022 року ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду старший стрілець 3-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 4-ї стрілецької роти, ВОС 100868А, шпк старший солдат.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року у справі №160/3907/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи - військової частини НОМЕР_3 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та ухвалено:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, який зареєстрований 21 листопада 2023 року вх.№2131;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 належним чином розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, який зареєстрований 21 листопада 2023 року вх. №2131, та надати вмотивовану письмову відповідь по суті рапорту, виходячи з вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

- у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року у справі №160/3907/24 набрало законної сили 25.07.2024 року, згідно відомостей в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/3907/24 від 14.09.2024 військова частина НОМЕР_2 листом від 07.09.2024 №4466 повідомила Позивача, що його рапорт про звільнення з військової служби у відставку, на підставі підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 Про військову обов`язок та військову службу за стану здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку не підлягає задоволенню у зв`язку з самовільним залишення позивачем військової частини.

В обґрунтування позову у справі №160/26929/24 позивачем зазначено, що відповідачами необґрунтовано та протиправно відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення, оскільки вказаний рапорт був узгоджений зі всіма безпосередніми командирами, при цьому, згідно свідоцтва про хворобу №12297 від 09.11.2023 року ГВЛК в/ч НОМЕР_3 , на підставі ст.39-а графи ІІ Розкладу хвороб позивача було визнано непридатним до військової служби з вимогою виключення з військового обліку, що згідно з п.п.б п.2 ч.4 ст.26 ст.26 Закону України №2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу є підставою для звільнення з військової служби за станом здоров`я.

Разом з тим, суд звертає увагу, що оскаржувана відмова не є рішенням, яке судом у справі №160/3907/24 було зобов`язано винести, оскільки має лише інформаційний характер та оформлена у якості повідомлення.

При цьому, суд зазначає, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у справі №160/26929/24 встановлені у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року у справі №160/3907/24.

З огляду на вказане, суд зазначає, що спірним питанням у даній справі №160/26929/24 є факт неналежного виконання рішення суду у справі №160/3907/24, що набрало законної сили.

Суд зазначає, що згідно ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суд звертає увагу, що вищезазначені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на частину п`яту статті 383 КАС України відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд зазначає, що за змістом позовних вимог, даний позов по суті стосується питання зобов`язання виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 року у справі №160/23530/23 в окремому судовому провадженні, а не в порядку, передбаченому ст. 383 КАС України, що вбачається зі змісту позовної заяви.

Набрання рішенням суду законної сили породжує такі правові наслідки: вирішується спір між сторонами, рішення суду стає загальнообов`язковим, є незмінним та остаточним та може бути виконано примусово.

Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 22.08.2019 року у справі № 522/10140/17 та від 15.04.2020 року у справі № 367/1240/16-а.

За вказаних обставин, суд зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправним рішення щодо неналежного виконання рішення суду від 14.06.2024 року у справі №160/3907/24.

При цьому, суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими саме ст. 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вище наведене, суд зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі № 522/10140/17.

Крім того, слід зазначити вважає, що суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення фактично про те ж саме, оскільки цим порушуються норми КАС України, яким передбачено вирішення цих питань в порядку статей 249 та 383 КАС України, тобто шляхом винесення судом окремої ухвали.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання належного виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року у справі №160/3907/24, то відповідно ним неправильно обраний спосіб захисту свого порушеного права.

При розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного права, так як мала звернутися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними дій чи рішень, суд дійшов висновку, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства та про наявність підстав для закриття провадження у справі.

При цьому, суд роз`яснює позивачеві, що закриття провадження в цій справі не позбавляє цього права звернутись до суду із заявою в порядку, визначеному статтями 382, 383 КАС України.

Керуючись ст. ст. 238, 241-245, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв