Справа № 520/5011/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 р. Справа № 520/5011/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 (суддя Волошин Д.А.; м. Харків) по справі № 520/5011/23

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (далі - відповідач, ТУ ДСА в Харківській області), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 29.04.2024, просив суд:

- стягнути з ТУ ДСА в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 520/3411/21 за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 у розмірі 21141,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №520/3411/21 за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 у розмірі 21 141,02 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 року.

Зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення та прийняти нове, яким задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначає, з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, що суд першої інстанції неправильно обрав спосіб порушеного права позивача, вважаючи належним способом захисту його прав саме у спосіб стягнення з ТУ ДСА в Харківській області на його користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 520/3411/21 за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 у розмірі 21141,02 грн..

ТУ ДСА в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 до ТУ ДСА в Харківській області про стягнення суми відмовити, та скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 520/5011/23 в цілому, відмовивши в задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що Наказом Президента України від 23.01.2012 № 29/2012 позивач призначений на посаду судді Коломацького районного суду Харківської області.

До 01 січня 2021 року позивач отримував суддівську винагороду відповідно до положень ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; щомісячна доплата за вислугу років за наявності стажу роботи більше 10 років - складала 30 відсотків у відповідності до ч. 5 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Наказом ТУ ДСА в Харківській області від 25.01.2021 № 01-06/07 відповідно до ст. 60 Конституції України, частини 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.12.2020 у справі № 120/5210/20-а, відділу планово фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності наказано припинити з 01 січня 2021 року виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, в тому числі судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №520/3411/21, що залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021, зокрема, скасовано наказ ТУ ДСА в Харківській області від 25.01.2021 № 01-06/07 про припинення з 01.01.2021 виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, а саме: надбавки за вислугу років 30 % від посадового окладу.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 у справі №520/3411/21 роз`яснено, що наказ ТУ ДСА в Харківській області від 25.01.2021 №01-06/07 про припинення з 01.01.2021 виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, а саме: надбавки за вислугу років 30 % від посадового окладу, не діє з моменту його видачі - 25.01.2021.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку зі скасуванням вищезазначеного наказу 14.10.2022 відповідачем здійснено перерахунок та виплату суддівської винагороди з доплатою за вислугу років судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами у справі та підтверджується копією розрахункового листка за жовтень 2022 року, наявного в матеріалах справи.

Позивач вважаючи порушеним право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди.

Відмовляючи у задоволенні позову у заявлений позивачем спосіб суд першої інстанції вказав на те, що

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, а також виходячи з меж апеляційного перегляду, встановленого у ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За правилами статті 3 цього закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, положення зазначених статей Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Відтак, Закон № 2050-ІІІ пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з пунктом 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

При цьому варто зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

У випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 у справі № 822/1110/16, у постанові від 20.12.2019 у справі №822/1731/16, у постанові від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивач права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 .

Щодо обраного судом способу відновлення порушеного права особи, колегія суддів зазначає.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Таким чином, суд не може підміняти відповідний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку сум компенсації, та на свій розсуд зобов`язати відповідача нарахувати суму компенсації в конкретному розмірі.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що правильним та достатнім є обраний судом першої інстанції спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 року та зобов`язання ТУ ДСА в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період - березень, квітень, серпень та вересень 2021 року.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні покликання апелянта на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки Верховного Суду лише щодо застосування конкретних норм права.

Відповідно до правового висновку, висловленого у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц: висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Предметом розгляду у справі № 338/180/17 був спір двох суб`єктів приватного права щодо стягнення безпідставно одержаних коштів.

Предметом розгляду у справі № 905/1926/16 був спір суб`єктів господарювання щодо прийняття виконання зобов`язань за договором шляхом надання актів приймання-передачі електроенергії.

Предметом розгляду у справі № 569/17272/15-ц був спір про майнові права на твір.

Предметом розгляду у справі 48/340 був спір про визнання права власності держави в особі Фонду держмайна на нерухоме майно.

Предметом розгляду у справі 916/1608/18 був спір про визнання та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (павільйон).

Отже, вказані судові рішення не мають висновків стосовно застосування приписів Закону № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, у тому числі в контексті вибору способу захисту порушеного права особи, а тому такі судові рішення не можуть враховуватися при розгляді справи.

Щодо вимоги ТУ ДСА в Харківській області, викладеній у відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДСА в Харківській області про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 520/5011/23 в цілому, відмовивши в задоволенні вимог ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 296 КАС України апеляційна скарга подається у письмовій формі.

В апеляційній скарзі зазначаються, зокрема:

5) вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, до суду апеляційної інстанції;

6) обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ТУ ДСА в Харківській області має право оскаржити рішення суду виключно у спосіб подання апеляційної скарги, і не має права заявляти у відзиві на апеляційну скаргу жодних вимог про перегляд рішення суду першої інстанції, оскільки єдиним завданням апеляційної скарги є спростування доводів та вимог апеляційної скарги, а не заявлення самостійних вимог про необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 520/5011/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова О.А. Спаскін