Справа № 440/1/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 р. Справа № 440/1/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Супрун Є.Б.) від 27.08.2024 року по справі № 440/1/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 16.06.2023 № Ф-2662-51/1412 на суму 30633,74 грн, зобов`язавши при цьому ГУДПС прийняти рішення про скасування суми нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 , яка становить 30633,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вимогу відповідача сплатити борг (недоїмку) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - єдиний внесок), обов`язок зі сплати якого на нього не поширюється, оскільки ним припинено зайняття підприємницькою діяльністю, а сплату внеску за нього з 06.11.2013 здійснює роботодавець.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 року по справі № 440/1/24 позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд залишив поза увагою, що ФОП ОСОБА_2 не лише припинено, але й знято з обліку. Вказує, що ст. 6 Закону № 2464-VI, якою суд обґрунтовує своє рішення стосується лише припинення підприємницької діяльності, а відповідно до витягу з ЄДР, який наявний в матеріалах справи, ФОП ОСОБА_2 не тільки припинений, але й знятий з обліку Кременчуцької об`єднаної податкової інспекції головного управління ДФС у Полтавській 18.12.17 року. Номер зняття з обліку: 983. У зв`язку з цим вважає, що судом повинно було застосовано: 1) Статтю 5 Закону № 2464-VI якою визначено, що зняття з обліку фізичних осіб-підприємців - платників єдиного внеску здійснюється контролюючими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку. 2) Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 1162 від 24 листопада 2014 року. Цим Порядком передбачено процедуру зняття з обліку платників єдиного внеску. Зокрема, пункт 8 розділу IV передбачає, що зняття з обліку платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців здійснюється з урахуванням таких особливостей: платник єдиного внеску (фізична особа - підприємець) знімається з обліку після проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску та закриття інтегрованих карток. До реєстру страхувальників вносяться відповідні записи із зазначенням дати та причини зняття з обліку платника єдиного внеску. Зі змісту наведених положень Порядку слідує, що зняття з обліку платника єдиного внеску здійснюється з урахуванням врегульованої процедури, якій передують дії щодо проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску та закриття інтегрованих карток. Оскільки вимоги положень Порядку дотримано, ФОП припинено та знято з обліку в 2017 році, вважає, що подальше донарахування боргів є таким, що суперечить чинному законодавству України, оскільки виходячи з вищенаведеного підприємці можуть бути зняті з обліку у фіскальному органі виключно у разі відсутності податкової заборгованості перед бюджетом. Також посилається на те, що у встановлений судом строк відповідачем не надано заперечення на позовну заяву, а тому заперечує проти доказів, використаних судом першої інстанції, а саме заперечення на позовну заяву та всіх додатків до неї, оскільки вони подані після спливу встановленого судом строку на їх подання. Також зазначає, що всупереч ст. 258 КАС України справа не була розглянута в передбачений законодавством строк, її розгляд затягнувся аж на 225 календарних днів.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в кому просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2024 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 року по справі № 440/1/24 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до актуальних відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 04.02.2005 був зареєстрований у вказаному Реєстрі за №0001213 як фізична особа - підприємець (а.с. 104-105). Видами діяльності позивача за КВЕД були: 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устатковання; 95.12 Ремонт обладнання зв`язку (основний); 95.21 Ремонт електронної апаратури побутового призначення для приймання, записування, відтворювання звуку й зображення; 47.42 Роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткованням у спеціалізованих магазинах; 47.54 Роздрібна торгівля побутовими електротоварами в спеціалізованих магазинах; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

За інформацією відповідача, ОСОБА_1 відповідно до інформаційних даних ДПС взятий на облік в ГУДПС (Кременчуцька ОДПІ) як фізична особа - підприємець з 14.02.2005 за №222-05.

Згідно з письмовими поясненнями відповідача, ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 30.06.2013 перебував на загальній системі оподаткування, з 01.07.2013 по 31.12.2016 до підприємця застосовувалася спрощена система оподаткування за умови сплати 20 % розміру мінімальної заробітної плати для платників єдиного податку 2 групи, а з 01.01.2017 по 31.12.2017 застосовувалася спрощена система оподаткування за умови сплати 10 % розміру мінімальної заробітної плати для платників єдиного податку 2 групи.

18.12.2017 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення ФОП за її рішенням за № 3001213.

Позивач у позові зазначив, що 07.11.2023 через застосунок "Дія" він дізнався про те, що на його рахунки накладено арешт, а 08.11.2023 через автоматизовану систему виконавчих проваджень він ознайомився з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 16.06.2023 № Ф-2662-51/1412 в сумі 30633,74 грн, в якій, однак, не було зазначено періоду, за який ОСОБА_1 нараховано борг. Наполягав на тому, що з 06.11.2013 по 18.12.2017 (дату зняття з обліку як ФОП) він одночасно був найманим працівником, а єдиний внесок за нього сплачував роботодавець - Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів, на підтвердження чого надав копію трудової книжки та довідки ОК-5 (а.с. 7-8).

З огляду на це ОСОБА_1 вважає, що у нього відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску, який вже за нього і так сплачував роботодавець, а також з огляду на те, що він з 18.12.2017 знятий з обліку, що означає, що перевірка та остаточні розрахунки проведені, і ні про які борги мови бути не може.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду першої інстанції із вказаними вище позовним вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність спірної вимоги та, відповідно, наявність у позивача обов`язку зі сплати сум єдиного внеску, нарахованих контролюючим органом за наслідками документальної позапланової невиїзної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Так, за змістом ст. 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець) саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець господарську діяльність не веде та доходи не отримує, проте є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18), від 02.04.2020 (справа № 620/2449/19).

Колегія суддів також зазначає, що згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Положеннями п. 78.1 ст. 78 ПК України визначено вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової перевірки.

Зокрема, відповідно до пп. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78 ПК України, якщо розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі пп. 20.1.4 ст. 20, пп. 78.1.7, п. 78.2 ст. 78, п. 79.2 ст. 79, п. 82.2 ст. 82 ПК України, п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон № 2464-VI) та в зв`язку з наявністю в ЄДР інформації стосовно внесення рішення про припинення та проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , податковим органом було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2015 по 18.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 18.12.2017, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 18.12.2017.

Зa результатами документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 складено акт від 02.07.2018 № 777/16-31-13-11-16/ НОМЕР_1 (а.с. 68-76), який направлений ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_1 . Лист повернувся з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» від 03.08.2018.

За результатами документальної перевірки підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 18.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 18.12.2017 встановлено порушення:

- пп. 296.1.1 ст. 296 Податкового кодексу України, ст. 128 п. 6 Господарського кодексу України, а саме: ФОП ОСОБА_1 не вівся облік доходів та не надано на перевірку книгу обліку доходів за період 2015-2017 рр.;

- абз. "ґ" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, п. 3.1 розділу III Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за № 111/26556), а саме: подано Податковий розрахунок за формою 1ДФ за 2 квартал 2017 року з недостовірними відомостями про суми нарахованого та перерахованого податку на доходи фізичних осіб за 2 - 4 квартали 2015 року, 1 та 3 квартали 2016 року з недостовірними відомостями про ознаку доходу, нарахованого на користь фізичних осіб;

- п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, а саме: ФОП ОСОБА_1 занижено суму чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7% за 2011-2013 роки на загальну суму 44022,80 грн., в тому числі за 2011 рік на 21098,96 грн, за 2012 рік - 11977,00 грн та за 6 місяців 2013 року - на 10946,84 грн, що призвело до заниження єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок, за 2011-2013 роки на загальну суму 15275,91 грн, у тому числі за 2011 рік на 7321,34 грн, за 2012 рік - на 4156,02 грн та за 6 місяців 2013 року на 3798,55 грн;

- ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, а саме: ФОП ОСОБА_1 занижено сум заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок, нараховані особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на загальну суму 21500,55 грн, у тому числі за 2015 рік на 8931,00 грн, за 2016 рік на 11414,27 грн, за 2017 рік на 1155,28 грн, що призвело до заниження єдиного внеску з сум заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок, за 2015-2017 роки на загальну суму 6455,00 грн, у тому числі за 2015 рік на 3689,44 грн, за 2016 рік на 2511,40 грн, за 2017 рік на 254,16 грн та заниження утримання єдиного внеску із сум заробітної плати, нарахованої особам, які працюють на умовах трудового договору за 2015 рік на суму 384,79 грн;

- абзацу 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, а саме: ФОП ОСОБА_1 несвоєчасно сплачено єдиний внесок по строку сплати 20.01.2014 у сумі 422,65 грн; по строку сплати 10.02.2014 у сумі 398,01 грн; по строку сплати 22.04.2014 у сумі 1243,31 грн, по строку сплати 21.07.2014 - у сумі 1243,31 грн, по строку сплати 20.01.2015 - у сумі 422,65 грн, по строку сплати 19.04.2016 - у сумі 303,16 грн, по строку сплати 19.07.2016 - у сумі 301,18 грн, по строку сплати 19.04.2017 - у сумі 1354,54 грн, по строку сплати 19.07.2017 - у сумі 650,54 грн, по строку сплати 19.01.2018 - у сумі 650,54 грн;

- абзацу 1 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, а саме: несвоєчасно сплачено єдиний соціальний внесок по строку сплати 20.06.2017 у сумі 2212,26 грн та по строку сплати 20.07.2017 у сумі 1408,00 грн.

Акт перевірки направлявся ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Лист повернувся з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» від 03.08.2018 (а.с. 156).

На підставі висновків акту документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) винесено, в тому числі:

- вимогу від 16.08.2018 № Ф- (а.с. 59) на суму боргу платника єдиного внеску 15275,91 грн (за порушення п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, а саме: ФОП ОСОБА_1 занижено суму чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7% за 2011-2013 роки на загальну суму 44022,80 грн, у тому числі за 2011 рік на 21098,96 грн, за 2012 рік 11977,00 грн та за 6 місяців 2013 року на 10946,84 грн, що призвело до заниження єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок, за 2011-2013 роки на загальну суму 15275,91 грн, у тому числі за 2011 рік на 7321,34 грн, за 2012 рік 4156,02 грн та за 6 місяців 2013 року на 3798,55 грн);

- рішення від 16.08.2018 № (а.с. 63), яким застосовано штраф у розмірі 4758,92 грн (на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI за порушення п. 2 ч. 1 ст. 7 цього ж Закону, за наслідком якої донараховано 15275,91 грн);

- вимогу від 16.08.2018 № Ф- (а.с. 58) на суму боргу платника єдиного внеску 6839,79 грн (за порушення ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, а саме: ФОП ОСОБА_1 занижено суми заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок, нараховані особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на загальну суму 21500,55 грн, у тому числі за 2015 рік на 8931,00 грн, за 2016 рік на 11414,27 грн, за 2017 рік на 1 155,28 грн, що призвело до заниження єдиного внеску з сум заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок, за 2015-2017 роки на загальну суму 6455,00 грн, у тому числі за 2015 рік на 3689,44 грн, за 2016 рік на 2511,40 грн, за 2017 рік на 254,16 грн та заниження утримання єдиного внеску із сум заробітної плати, нарахованої особам, які працюють на умовах трудового договору за 2015 рік на суму 384,79 грн);

- рішення від 16.08.2018 № , яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 3419,90 грн (на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI за порушення ч. 5 ст. 8 Закону № 2484-VI, за наслідком якої донараховано 6839,79 грн);

- рішення від 16.08.2018 № (а.с. 62), яким застосовано штраф у загальному розмірі 1067,28 грн та пеню у розмірі 198,76 грн (за порушення абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, а саме: ФОП ОСОБА_1 несвоєчасно сплачено єдиний внесок по строку сплати 20.01.2014 у сумі 422,65 грн; по строку сплати 10.02.2014 - у сумі 398,01 грн; по строку сплати 22.04.2014 - у сумі 1243,31 грн, по строку сплати 21.07.2014 - у сумі 1243,31 грн, по строку сплати 20.01.2015 - у сумі 422,65 грн, по строку сплати 19.04.2016 - у сумі 303,16 грн, по строку сплати 19.07.2016 - у сумі 301,18 грн, по строку сплати 19.04.2017 - у сумі 1354,54 грн, по строку сплати 19.07.2017 - у сумі 650,54 грн, по строку сплати 19.01.2018 - у сумі 650,54 грн);

- рішення від 16.08.2018 № (а.с. 60), яким застосовано штраф у загальному розмірі 724,05 грн та пеню у розмірі 97,03 грн (за порушення абз. 1 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, а саме: несвоєчасно сплачено єдиний внесок по строку сплати 20.06.2017 у сумі 2212,26 грн та по строку сплати 20.07.2017 у сумі 1408,00 грн).

Вказані вище вимоги та рішення направлялися на зареєстровану за ФОП ОСОБА_1 адресу: АДРЕСА_2 , проте повернулися з відміткою відділу поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 137).

Як вказував відповідач, у встановлені граничні терміни сплати грошові зобов`язання, визначені вищевказаним вимогами та рішеннями, до бюджету не сплачені і зазначені вище вимоги та рішення, ні в адміністративному, ні в судовому порядку не оскаржувалися.

На момент відображення донарахованих сум (по вище зазначеним вимогам та рішенням) по єдиному внеску в ІКП платника 02.07.2018 по ККБ 71010000 (Єдиний внесок, нарахований роботодавцями на суми: заробітної плати; винагороди за договорами ЦПХ; допомоги по тимчасовій непрацездатності) обліковувалась переплата у розмірі 1553,44 грн, а по ККБ 71040000 (Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) обліковувалася переплата в розмірі 194,46 грн, то відповідно сума недоїмки по ККБ 71010000 становить 9527,33 грн та по ККБ 71040000 становить 21106,41 грн.

З огляду на те, що позивачем у встановлені законом строки недоїмку не сплачено, 16.06.2023 на ім`я ОСОБА_1 була сформована вимога № Ф-2662-51/1412 на загальну суму боргу 30633,74 грн, з урахуванням переплат по відповідним платежам (а.с. 57), яку направлено боржнику на адресу: АДРЕСА_2 . Проте, 28.07.2023 лист повернуто до ГУДПС з позначкою відділу поштового зв`язку: "за закінченням терміну зберігання" (зворот а.с. 57).

У зв`язку з несплатою боргу з єдиного внеску узгоджену вимогу № Ф-2662-51/1412-У на суму 30633,74 грн було направлено до Автозаводського ВДВС у м. Кременчуці до примусового виконання.

Колегія суддів зазначає, що згідно з пп. 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний: сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Як передбачено п. 54.5. ст. 54 ПК України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів.

Відповідно до п. 56.1 ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Положеннями п. 56.18 ст. 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Статтею 102 ПК України встановлено строк давності - 1095 днів для нарахування грошових зобов`язань платнику податків.

Отже, п. 56.18 ст. 56 ПК України встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу.

Водночас, п. 56.19 ст. 56 ПК України, за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду.

Положеннями п. 57.3. ст. 57 ПК України встановлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Як передбачено пп. 59.1, 59.5 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ІХ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 № 822 фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР (додаток 12) або Заяви за формою № 5ДРП (додаток 13) відповідно.

Фізичні особи подають зазначені заяви особисто або через представника до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання), а у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання. Фізичні особи, які тимчасово перебувають за межами населеного пункту проживання, подають зазначені заяви особисто або через представника до будь-якого контролюючого органу.

Отже, процедура внесення змін до Державного реєстру та даних облікової картки пов`язується саме із виконанням фізичною особою як платником податків свого обов`язку щодо звернення до контролюючого органу із відповідною заявою за формою № 5ДР.

Положеннями п. 42.2 ст. 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з положеннями п. 42.5 ст. 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Таким чином, податковим законодавством передбачено два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків (без використання електронного кабінету): надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено відповідачем у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

З матеріалів справи судом встановлено, що акт, вказані вище вимоги та рішення направлялися на зареєстровану за ФОП ОСОБА_1 адресу: АДРЕСА_2 , проте повернулися з відміткою відділу поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 137, 156), тобто в силу наведених вище норм вважають належними чином врученими.

При цьому, грошові зобов`язання, визначені вищевказаним вимогами та рішеннями, до бюджету не сплачені і зазначені вище вимоги та рішення, ні в адміністративному, ні в судовому порядку не оскаржувалися.

Враховуючи викладене, нараховані вимогою № Ф-, рішенням № , вимогою № Ф-, рішенням № , рішенням № , рішенням № від 16.08.2018 суми недоїмки, штрафних санкцій та пені на загальну суму 30633,74 грн були включені до податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.06.2023 № Ф-2662-51/1412.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що він у період з 06.11.2013 по 20.05.2020 був найманим працівником та за нього єдиний внесок сплачував роботодавець (управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів), відтак у нього відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску, колегія суддів зазначає, що недоїмки з єдиного внеску та штрафні санкції були нараховані підприємцю за періоди коли ОСОБА_1 був зареєстрований як ФОП на загальній системі оподаткування, але ще не працював на вищезазначеному підприємстві на умовах трудового договору (2011 рік - 6 місяців 2013 року), тобто суми нараховані відповідачем за період коли позивач мав сплачувати єдиний внесок за найманих працівників на спрощеній системі оподаткування, а також коли позивач самостійно нараховував єдиний внесок за себе у поданій звітності (2014-2018 роки).

Що стосується доводів апелянта, з посиланням на ст. 5 Закону № 2464-VI, про те, що він був знятий з обліку як платник єдиного внеску після реєстрації припинення підприємницької діяльності, а отже не мав боргів зі сплати єдиного внеску, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 4 ст. 6 Закону № 2464-VI передбачено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону № 2464-VI зняття з обліку платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців здійснюється податковими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця є підставою для зняття такої особи з обліку платників податків та з обліку платників єдиного внеску. ФОП знімається з обліків після проведення передбачених законодавством перевірок, здійснення остаточного розрахунку зі сплати податків та єдиного внеску від провадження підприємницької діяльності та закриття інтегрованих карток.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 2, 3, 4 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.

У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

На підставі наведеного, та з урахуванням приписів ч. ч. 2, 3 ст. 6 Закону № 2464-VI, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання, набуті ОСОБА_1 під час здійснення ним підприємницької діяльності, мають виконуватися позивачем і після припинення статусу ФОП.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем доведено правомірність спірної вимоги та, відповідно, наявність у позивача обов`язку зі сплати сум єдиного внеску, нарахованих контролюючим органом за наслідками документальної позапланової невиїзної перевірки підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Що стосується посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме на те, що судом прийняті до уваги докази, які надавалися разом з відзивом на позовну заяву, який в свою чергу, був поданий поза межами строку, встановленого судом, а також на те, що справу розглянуто у строк, який суперечить приписам ст. 258 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 р., зокрема, відкрити провадження в адміністративній справі № 440/1/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов тривалістю п`ятнадцять днів з моменту вручення копії цієї ухвали.

Згідно довідки про доставку електронного листа в підсистемі «Електронний суд», копію цієї ухвали відповідач отримав 17.01.2024 о 15:51, що свідчить про те, що строк на подання відзиву на позовну заяву спливав 01.02.2024 р. В свою чергу, відзив на позовну заяву відповідач направив до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку лише 08.02.2024 р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач по справі послався на те, що ГУ ДПС у Полтавській області стало відомо про ухвалу про відкриття провадження у справі 26.01.2024 року, але ці доводи суперечать доказам, які містяться в матеріалах справи, а саме довідці про отримання електронного листа в підсистемі «Електронний суд».

Таким чином, відзив на позовну заяву дійсно наданий з пропуском строку, який був встановлений судом в ухвалі від 17.01.2024 р.

Суд зазначає, що ч. 4 ст. 47 КАС України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.

Статтею 159 КАС України встановлено, що при розгляді справи судом за правилами загального позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Згідно ст. 162 КАС України відповідачем може бути подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач викладає заперечення проти позову. Вимоги до форми та змісту такого відзиву передбачені ч. 2 - 4 ст. 162 КАС України.

Відповідно до ч. 5 ст. 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Статтею 261 КАС України визначені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 261 КАС України визначено, що відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Колегія суддів зазначає, що дотримання вимог норм процесуального права, зокрема, вчинення процесуальних дій у межах строків, встановлених судом та законом, є обов`язком для всіх учасників адміністративного процесу.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Колегія суддів зазначає, що вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу.

По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий».

При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Враховуючи те, що подання відзиву є правом, а не обов`язком відповідача, а також зважаючи на те, що відповідач скористався своїм правом та надав відзив на позовну заяву до прийняття рішення по суті, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції правомірно враховано усі надані сторонами докази у справі, в тому числі і поданий відповідачем відзив.

При цьому, колегія суддів зазначає, що з метою стимулювання учасників справи до добросовісного користування процесуальними правами суд наділений певними повноваженнями, які мають використовуватися ефективно. Так, у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу та/або зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд може застосувати заходи процесуально примусу до такого учасника справи.

Тобто, порушення відповідачем строку подання відзиву на позовну заяву може мати наслідком застосування щодо сторони у справі заходів процесуального примусу. Разом, сам по собі факт надання відзиву на позовну заяву з пропуском встановленого судом строку та врахування судом цього відзиву під час ухвалення судового рішення, не може бути самостійною та достатньою підставою для скасування такого судового рішення.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В межах спірних правовідносин порушення судом першої інстанції строку розгляду справи не призвело до її неправильного вирішення, а тому ця обставина не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 року по справі № 440/1/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Катунов