Справа № 500/2442/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/2442/24 пров. № А/857/27025/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Онишкевича Т.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року (головуючий суддя Подлісна І.М.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Тернопіль у справі № 500/2442/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

18.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність начальника відділу Державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у невжитті заходів до закінчення виконавчого провадження №53720389, відкритого 07.04.2017, зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі від 09.08.2023, виключення відомостей про позивача як боржника з Єдиного реєстру боржників, повернення ОСОБА_1 всіх стягнених після 09.08.2023 коштів в розмірі 11242,66 грн; зобов`язати начальника відділу Державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити заходів до закінчення виконавчого провадження №53720389, відкритого 07.04.2017, зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі від 09.08.2023, виключення відомостей про позивача як боржника з Єдиного реєстру боржників, повернення ОСОБА_1 всіх стягнених після 09.08.2023 коштів в розмірі 11242,66 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань вбачається, що ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» припинено внаслідок внесення рішення державним органом про його ліквідацію. Суд першої інстанції зазначив, що виконання припиненою юридичною особою - ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» - його обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні неможливе, як і їхнє правонаступництво, що за змістом п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження тягне за собою закінчення виконавчого провадження № 53720389. Суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавче провадження № 53720389, відкрите 7 квітня 2017 року на підставі виконавчого листа №2 - 10477/10 від 15 вересня 2014 року, поданого Публічним акціонерним товариством «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» має бути закінчене, а кошти стягнені на користь ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» в процесі виконання виконавчого листа з ОСОБА_1 - повернуті останньому.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року замінено сторону виконавчого провадження з відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () у виконавчих листах №500/2442/24, виданих 18.07.2024 року Тернопільським окружним адміністративним судом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем вказано відповідачем Відділ державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (40330167), який на момент подачі позовної заяви перебував в стані припинення. Скаржник вказує, що Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції був повністю та грубо позбавлений своїх процесуальних прав, оскільки весь розгляд справи відбувся за його відсутності, як особи з правами правонаступника у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво). Скаржник зазначає, що ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ПАТ КБ «НАДРА» перебуває в стані припинення, однак остаточних відомостей щодо припинення такого до вказаного реєстру не внесено. Скаржник наголошує, що розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено, належним чином про дату, час і місце судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Відділом державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснювалося виконавче провадження № 53720389, відкрите 7 квітня 2017 року на підставі виконавчого листа №2 - 10477/10 від 15 вересня 2014 року, поданого Публічним акціонерним товариством «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА».

Правління Національного банку України 04 червня 2015 року винесло постанову № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА».

Постановою державного виконавця від 16 червня 2021 року замінено стягувача на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ-ФІНАНС».

За наслідками перевірки законності заміни стягувана, проведеної на підставі заяви боржника, 19 січня 2022 року дана постанова скасована і на підставі постанови державного виконавця від 20.01.2022 року стягувачем знову визначено ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА».

Постановою державного виконавця від 09.08.2023 року накладений арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів та належать боржнику.

Так, арешт державним виконавцем накладений на кошти ОСОБА_1 , що містяться та надходять на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в AT «Укрсиббанк», який є цільовим та призначеним для зарахування пенсійних виплат, здійснюваних Пенсійним фондом України, що підтверджується довідкою банку, яка додана до матеріалів справи.

ОСОБА_1 12 лютого 2024 року звернувся до начальника Відділу державної виконавчої служби у м.Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про закінчення виконавчого провадження № 53720389, відкритого 7 квітня 2017 року на підставі виконавчого листа №2 - 10477/10 від 15 вересня 2014 року, поданого Публічним акціонерним товариством «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА», де він є боржником, про зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, зокрема, на рахунок НОМЕР_1 , відкритий в AT «Укрсиббанк», повернення ОСОБА_1 на вказаний банківський рахунок всіх стягнутих після відкликання Національним банком України банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» коштів, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

22 березня 2024 року за №59944 начальником Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Валевським О. позивача на його заяву повідомлено, що підстав для закінчення виконавчого провадження немає.

Не погодившись із протиправною бездіяльністю начальника відділу Державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 287 КАС України, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Згідно із Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою КМУ № 229 від 02 липня 2014 року, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

Згідно статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника). Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (ч. 1 ст. 104 ЦК України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (ч. 2 ст. 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника і прав, і обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації (див. також пункти 37-38, 40-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17).

Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва. Під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо питання правонаступництва ДФС і ДПС вказав таке:

- отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень (пункт 24);

- якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень (пункт 25).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 776/5 від 27.02.2023 «Про відділи державної виконавчої служби у Тернопільській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції» утворений Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції шляхом злиття Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Встановлено, що Тернопільський відділ ДВС Тернопільської області є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби.

З інформації, яка наявна у відкритому доступі у мережі Інтернет, вбачається, що відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває в стані припинення з 05.04.2023.

Водночас, державна реєстрація Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області відбулась 05.06.2023.

Відтак, зміст Наказу Міністерства юстиції України № 776/5 від 27.02.2023 свідчить про те, що навіть за умови, що відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ще не припинений, а лише перебуває у стані припинення, до Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області перейшли усі права та обов`язки відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що у свою чергу дає підстави для застосування публічного правонаступництва указаних суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладених обставин суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що Тернопільський відділ ДВС Тернопільської області є правонаступником усіх прав та обов`язків відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує бездіяльність начальника відділу Державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у невжитті заходів до закінчення виконавчого провадження №53720389 за зверненням позивача, яке надійшло 12.02.2024 вх.4695.

Однак у вжитті таких заходів позивачу відмовлено Тернопільським відділом державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який є правонаступником відповідача, про що викладено у листі від 22.03.2024 за №59944.

Як це вбачається з дослідженої судом апеляційної інстанції відповіді від 22.03.2024 за №599944 на звернення позивача від 12.02.2024 вх. 2024, Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зазначив, що виконавче провадження №53720389 перебуває на розгляді Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та що згідно п.4 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закриттю у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, однак, таке не стосується банку-стягувача, що є підставою у відмові у закритті виконавчого провадження.

Отже, начальником відділу Державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції жодної бездіяльності на звернення позивача від 12.02.2024 не вчинялось за вищевказаних об`єктивних обставин.

Судом апеляційної інстанції при прийнятті рішення враховано, що постанова про визначення поточного рахунку фізичної особи-боржника у банку для здійснення видаткових операцій від 30.01.2024, винесена головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Отже, станом на 30.01.2024 та на даний час право на здійснення повноважень щодо виконавчого провадження №53720389 належить саме Тернопільському відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Відтак, станом на день подання позовної заяви (18.04.2024) відповідачем у вказаній справі мав би бути Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а не відділ державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі його начальника, на що суд першої інстанції уваги не звернув, розглянувши справу без участі належного відповідача, чим порушив його право надавати заперечення та докази в межах розгляду справи у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, зважаючи на аргументи апелянта зазначає, що оскільки на звернення позивача від 12.02.2024, яке адресувалось начальнику відділу державної виконавчої служби у м.Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, була надана відповідь начальником Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Олександром Валевським, а предметом оскарження є протиправна на думку позивача бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби у м.Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання такого вчинити дії, то на переконання суду апеляційної інстанції з врахуванням встановлених у цій справі обставин, позивачем обрано не правильний спосіб захисту, оскільки по-перше, повноваження відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції припинились з підстав публічного правонаступництва, а по-друге, судом першої інстанції належного відповідача при розгляді справи в порядку ст. 48 КАС України залучено не було, що виключає право суду апеляційної інстанції у порядку ст.308 КАС України, розглядати вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції до належного відповідача.

Водночас, вирішуючи спір за вимогами, які заявлені позивачем, суд першої інстанції вищевказані вимоги процесуального закону не врахував.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, оскільки начальником відділу Державної виконавчої служби м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції жодної бездіяльності на звернення позивача від 12.02.2024 не вчинялось за вищевказаних об`єктивних обставин, а відтак відсутні підстави для зобов`язання такого вчинити дії, про які просить позивач у заявлених позовних вимогах.

Водночас, інші доводи апеляційної скарги, які стосуються правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не підлягають оцінці в даному апеляційному провадженні виходячи з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а відтак і законність його дій може бути перевірена лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка є належним відповідачем у справі.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм процесуального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові.

Керуючись статтями 241, 243, 245, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №500/2442/24 скасувати та в позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк