Справа № 380/28986/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/28986/23 пров. № А/857/15497/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Фурика Андрія Ярославовича, діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання протиправною відмови в поновленні виплати пенсії, зобов`язання відновити виплату пенсії (суддя суду І інстанції: Желік О.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 21.05.2024р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

08.12.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Фурик А.Я., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Донецькій обл. № 54 від 11.08.2023р. про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України Львівській обл. призначити (відновити виплату) пенсію ОСОБА_1 у встановленому законом порядку з часу звернення із заявою;

стягнути з відповідача судові витрати (а.с.1-8).

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.24 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 54 від 11.08.2023р. про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у встановленому законом порядку з часу звернення із заявою; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань кожного відповідача по 429 грн. 44 коп. витрат по сплаті судового збору (а.с.36-38).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФУ у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.42-45).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.08.2023р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» рішенням ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 54 від 11.08.2023р. відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю відомостей про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації /рф/.

При розгляді поданих документів встановлено, що згідно заяви від 04.08.2023р. та відомостей в трудовій книжці, заповненій 08.08.1972р., позивачу було призначено пенсію у м.Севастополі Автономної Республіки /АР/ Крим. Заяву в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта та документа про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення рф як одержувач пенсії та довідку-атестат про припинення виплати на попередньому місці проживання в порушення норм Порядку 22-1 ОСОБА_1 не надано.

Водночас, апелянт звертає увагу, що позивач з червня 2019 року проживає на території, підконтрольній Україні, за призначенням пенсії звернулась 04.08.2023р. За період з 2019 року позивач не вжила жодних дій щодо отримання з рф документів, які б підтверджували факт отримання та припинення пенсійних виплат в держави-окупанта.

При цьому, факт розірвання всіх відносин (дипломатичних, торгівельних, культурних і ін.) з рф, а також припинення поштового співробітництва АТ «Укрпошта» з поштою рф унеможливлює отримання органами ПФ України пенсійної справи позивача з рф.

Окрім цього, судом першої інстанції не враховано, що ГУ України у Львівській обл. не приймало жодних рішень стосовно відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 . У цій справі заяву позивача про призначення пенсії за принципом екстериторіальності розглянуло ГУ ПФ України в Донецькій обл., яке за результатами її розгляду прийняло оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії.

Отже, для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відсутні правові підстави, оскільки позивачем не дотримано вимог Порядку № 22-1, зокрема, не подано заяви в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта та документа про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення рф як одержувач пенсії, а також довідку-атестат про припинення виплати на попередньому місці проживання.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України; згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 04.03.2008р., позивач є отримувачем пенсії за віком (а.с.18-19).

04.08.2023р ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ України у Львівській обл. щодо поновлення пенсійного забезпечення.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Донецькій обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.08.2023р.

За результатами зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Донецькій обл. прийнято рішення № 54 від 11.08.2023р. про відмову у призначенні (поновленні) пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Підставою для такого рішення визначено відсутність відомостей про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення рф. У рішенні зазначено, що згідно наданих документів страховий стаж заявниці на дату звернення складає 41 рік 05 місяців 27 днів; до страхового стажу зараховано всі періоди; ОСОБА_1 була призначена пенсія у м.Севастополі АР Крим. Заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта та документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення рф як одержувач пенсії, та довідка-атестат про припинення виплати на попередньому місці проживання не додані (а.с.11).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача про відмову у поновленні пенсії, представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 2008 року перебувала на обліку в пенсійному органі України та отримувала пенсію за віком, що підтверджується її пенсійним посвідченням. Оскільки позивачу припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав для цього в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Водночас, отримання відповідних документів щодо підтвердження непризначення/припинення виплати пенсії органами рф пенсії особі, місце проживання якої на території АР Крим, є обов`язком саме пенсійного органу, а не особи, яка звертається за призначенням пенсії. При цьому, неможливість пенсійного органу отримати відповідну інформацію в умовах воєнного стану не є обґрунтованою підставою позбавлення позивача права на пенсію.

Отже, відсутність паперової пенсійної справи та довідки-атестату про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Таким чином, відмова пенсійного органу не ґрунтується на вимогах закону.

З огляду на викладене, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 54 від 11.08.2023р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання ГУ ПФ України у Львівській обл. призначити позивачу пенсію у встановленому законом порядку з часу звернення із заявою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006р., яка набрала чинності з 01.02.2007р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Закон України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/ визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Верховною Радою України прийнято Закон України № 1207-VII від 15.04.2014р. «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону № 1207-VII сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях визнано тимчасово окупованою територією.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.7 Закону № 1207-VII для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, затв. постановою КМ України № 234 від 02.07.2014р., згідно п.1 якого цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду російської федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації (далі - особи).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Апеляційний суд звертає увагу, що на час звернення до пенсійного органу (серпень 2023 року) позивач не проживала на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя (проживає за адресою: АДРЕСА_1 згідно паспортних даних), а тому до неї не застосовуються положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та прийнятий на його виконання Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, затв. постановою КМ України № 234 від 02.07.2014р.

Відповідно, не застосовується п.4 Порядку № 234, яким визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31.01.2024р. у справі № 320/424/23.

З 22.11.2014р. набув чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014р. /Закон № 1706-VII/, яким встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 цього Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Пунктом 1 постанови КМ України № 637 від 05.11.2014р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати пенсій таким особам проводиться емісія платіжних карток, які водночас є пенсійними посвідченнями, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Враховуючи вищевикладене, призначення та поновлення виплати пенсій особам, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, залишили її та зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюється територіальними органами ПФ України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що право на поновлення пенсії позивача жодним чином не пов`язується з такими чинниками, як встановлення воєнного стану та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами ПФ рф.

Відтак, рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 54 від 11.08.2023р. про відмову в призначенні/поновленні пенсії ОСОБА_1 є протиправним.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФ України у Львівській обл. призначити пенсію за віком у встановленому законом порядку з часу звернення із заявою, колегія суддів керується наступним.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пунктом 1 ч.1 ст.45 Закону № 1058-ІV передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Встановлено, що позивач з 2008 року перебувала на обліку в пенсійному органі України та отримувала пенсію за віком, що підтверджується її пенсійним посвідченням. При цьому наявний у позивача страховий стаж роботи відповідає всім критеріям, необхідним для призначення пенсії за віком відповідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що не заперечується відповідачами.

Звідси, судом першої інстанції правильно зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у встановленому законом порядку з часу звернення із відповідною заявою.

Водночас, апелянт ГУ ПФ України у Львівській обл. вважає помилковим покладення судом саме на нього зобов`язання здійснити певні дії.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства. Зокрема, відповідно до п.4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (в редакції, діючій на момент прийняття спірного рішення), після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, оскільки позивач проживає у м.Сокільники Львівської обл., звернулася до цього пенсійного органу із заявою про призначення/поновлення пенсії, тому судом підставно покладені зобов`язання щодо призначення/поновлення спірної пенсії за віком саме на ГУ ПФ України у Львівській обл.

Отже, апелянт в апеляційній скарзі не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2024р. в адміністративній справі № 380/28986/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
О. І. Довга

Дата складання повного тексту судового рішення: 13.12.2024р.