Справа № 620/13962/24
Суддя: Ольга ТКАЧЕНКО
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року Чернігів Справа № 620/13962/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Ткаченко О.Є

за участю секретаря Головачової Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про визнання неправомірною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить:

визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні та виплаті одноразової допомоги ОСОБА_1 відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка оформлена листом №2500-0311-8/42253 від 12.06.2024;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що її син ОСОБА_4 загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві, з метою отримання одноразової грошової допомоги як член сім`ї загиблого сина звернулась до відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Чернігівській області, проте отримала відмову із посиланням на те, що вона з сином зареєстровані за різними адресами, відсутні документи, які б підтверджували її належність до складу сім`ї померлого сина. Вважає таку відмову протиправною, оскільки її син з 2021 року фактично проживав за її адресою без реєстрації, доглядав за нею, вони вели спільне господарство, харчувалась та брали участь в утриманні житла та його ремонті, що підтверджується відповідними актами, довідками, які безпідставно не були враховані відповідачем.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Ткаченко О.Є. від 30.10.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

У судовому засідання 02.12.2024 суд протокольною ухвалою залучив до участі в справі як третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 .

Представник відповідача подав відзив на позов, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що право на страхові виплати у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві мають члени сім`ї. Факт родинних відносин між позивакою (мати) та потерпілим ОСОБА_4 (син) є беззаперечним, проте у зв`язку із повноліттям син не належить до членів сім`ї свої батьків відповідно до приписів Сімейного кодексу України. Визначальним є факт проживання однією сім`єю, проте докази, які підтверджують факт проживання однією сім`єю відсутні. Зауважив, що акт проживання особи без реєстрації та акт непроживання особи за місцем реєстрації, складено вже після смерті сина позивачки і вони не підтверджують факт безпосередньо проживання однією сім`єю з померлим та ведення спільного господарства за його життя. Тому у позивачки відсутні докази, які б підтверджували, що в розумінні Сімейного кодексу України вона вважається членом сім`ї померлого, а відтак відсутні і підстави для виплати одноразової допомоги відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Хоминська О.С. та позивачка позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові, вказавши, що син позивачки ОСОБА_4 проживав з матір`ю ОСОБА_1 , син допомагав матеріально, вони вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, на підтвердження цього надані акти про фактичне проживання ОСОБА_4 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та про не проживання його за місцем реєстрації, довідка, що при прийнятті на роботу ОСОБА_4 вказав фактичну адресу проживання: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що оскільки на момент звернення позивачка не надала документи, що підтверджували факт проживання позивачки із сином однією сім`єю, не було актів про фактичне проживання, пояснень свідків, тому рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової допомоги відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі наданих документів прийнято правомірно.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, правом для надання пояснень не скористалась.

Під час судового розгляду в судовому засіданні судом допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сестрою загиблого ОСОБА_4 , після того як брат повернувся у 2021 році із заробітків з Росії він постійно жив з матір`ю, вони вели спільне господарство, брат робив ремонт у будинку, доглядав за матір`ю.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки, з 2021 року її син приїхав і постійно проживав з матір`ю, допомагав по господарству, робив ремонт, полагодив паркан, щодня їздив на роботу.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є сусідкою позивачки, з квітня 2021 року син ОСОБА_9 постійно проживав з матір`ю, робив ремонти, зробив паркан, ходив на роботу, допомагав матері по господарству, відносини у матері і сина були дуже добрі.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив таке.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 та не заперечується відповідачем (а.с. 12, 13, 14, 15).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 23).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №173 від 08.02.2024 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , смерть настала у стаціонарі Чернігівської обласної лікарні, причина смерті: політравма із залученням декількох ділянок тіла (а.с. 25).

Згідно із записами в трудовій книжці НОМЕР_5 померлий ОСОБА_4 до дня смерті перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_10 , а саме з 08.09.2023 по 08.02.2024 працював на посаді оператора сушильних установок (а.с.21-22).

Комісія з розслідування нещасного випадку, розглянувши матеріали спеціального розслідування відповідно до вимог пункту 34 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337, шляхом проведення голосування прийняла рішення, що нещасний випадок зі смертельним наслідком, який стався з ОСОБА_4 , оператором сушильних установок ФОП ОСОБА_10 , визнано пов`язаним з виробництвом, як такий, що підпадає під дію підпункту 1 пункту 52 Порядку. По даному нещасному випадку складено акт спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-1/П від 30.04.2024 (а.с. 26-34).

ОСОБА_1 04.06.2024 звернулася із заявою до відповідача про призначення страхових виплат у зв`язку зі смертю сина внаслідок нещасного випадку на виробництві (а.с. 45-46).

Листом від 12.06.2024 відповідач повідомив, що як вбачається із доданих до заяви документів позивачка із сином ОСОБА_4 були зареєстровані в різних населених пунктах, документи, які підтверджують факт проживання однією сім`єю відсутні. Правові підстави для призначення одноразової допомоги сім`ї відсутні у зв`язку з ненаданням документу, який би підтверджував належність до складу сім`ї померлого сина ОСОБА_4 (а.с. 47-48).

Позивачка із такою відмовою відповідача не погоджується, а тому звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам сторін, суд зазначає таке.

У статті 1 та частині 1 статті 2 Конституції України встановлено, що Україна проголошена суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію.

Відповідно до частини 2 статті 3 Основного Закону України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Основного Закону України).

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я визначає Закон України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV, в редакції, чинній на момент настання страхового випадку).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Як визначено частинами 1, 2 та 3 статті 30 Закону №1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про охорону праці". Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Частиною 1 статті 35 Закону №1105-XIV передбачено, що у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Відповідно до частини 2 статті 35 Закону №1105-XIV непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є:

1) діти, які не досягли 18 років;

2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства;

3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють;

4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.

Згідно із частиною 5 статті 36 Закону №1105-XIV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:

1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату;

2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Як встановлено частиною 1 статті 37 Закону №1105-XIV, для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України.

За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник.

Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.

Частиною 2 статті 37 Закону №1105-XIV визначено, що територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій:

1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами;

2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності;

3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат;

4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат;

5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання;

6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання;

7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання;

8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів;

9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи;

10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до частини 3 статті 37 Закону №1105-XIV потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.

З метою вдосконалення порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат і здійснення управліннями (відділеннями) виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у разі настання нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання, керуючись статтями 7, 36, 37, 39, 41-48 Закону України №1105-XIV, правління Фонду соціального страхування України постановою від 19.07.2018 №11 затвердило Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат (далі - Порядок №11). Порядок був чинний на момент настання страхового випадку (08.02.2024), а тому застосовується до спірних правовідносин.

Пунктом 1.2. Порядку №11 установлено, що у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, або в межах повноважень відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення (далі - управління (відділення) Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті особам, які мають на це право, виплачуючи, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого.

Зі змісту пунктів 1.3, 1.4 Порядку №11 випливає, що Управління (відділення) Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, визначених Законом №1105-XIV та цим порядком і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа.

Рішення про страхові виплати приймається начальником управління Фонду або за його письмовим дорученням начальником підпорядкованого відділення Фонду та оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

Розділом V Порядку №11 врегульовано питання призначення, зокрема, одноразової допомоги особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого, де також, шляхом встановлення різних умов призначення, визначено наявність двох окремих видів одноразової допомоги - на сім`ю померлого та на кожну особу окремо.

Відповідно до пункту 5.1. Розділу V Порядку №11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються:

заяви (колективна чи індивідуальні) для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою;

копії паспорта;

копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого й потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого);

довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 №4-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11.03.2024 за №353/41698, затверджено новий Порядок призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності Постанова набрала чинності 21.03.2024.

Відповідно до пункту 2 постанови правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 р. № 4-1, Порядок №11 втратив чинність.

При цьому дискримінаційних умов, які стосуються обов`язковості однакового зареєстрованого місця проживання усієї родини, порядок №4-1 не містить.

З огляду на вказане, суд доходить висновку, що уповноважений орган чітко визначив механізм призначення, перерахування та проведення страхових виплат, визначивши, що реєстрація місця проживання за однією адресою потерпілого, його дружини, а також його дітей є обов`язковою умовою для отримання такого виду страхової виплати як одноразова допомога на сім`ю потерпілого у разі його смерті від нещасного випадку на виробництві. Водночас для отримання одноразової допомоги або щомісячних страхових виплат індивідуально кожним членом сім`ї та/або особами, які мають право на відповідні виплати, достатньо підтвердити наявність родинних зв`язків з померлим потерпілим.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.04.2024 у справі №420/17371/22.

Як встановлено судом позивачка звернулась до відповідача із заявою 04.06.2024 про призначення їй страхових виплат у зв`язку зі смертю сина внаслідок нещасного випадку на виробництві, надала відповідний пакет документів. Проте, відповідач відмовив у призначенні одноразової допомоги передбаченої пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону №1105-XIV з тих підстав, що не надано документ, який би підтверджував належність заявниці до складу сім`ї померлого сина ОСОБА_4 , оскільки реєстрація місця проживання з померлим була за різними адресами, документи, які підтверджують факт проживання однією сім`єю відсутні.

Водночас ні Законом №1105-XIV, ні Порядком №11 поняття родини/сім`ї не визначається.

Для такого правового регулювання з урахуванням предмета спору Сімейний кодекс України є спеціальним законом, який має враховуватись при визначені поняття сім`ї та її членів під час вирішення питання про наявність права на отримання одноразової допомоги, передбаченої Законом №1105-XIV.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Отже, досягнувши повноліття, особа втрачає статус повноліття та перестає бути належною до сім`ї своїх батьків.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03.06.1999 № 5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Отже, критеріями віднесення близьких родичів та інших осіб до членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки таких осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

При цьому Верховний Суд у постанові від 22.04.2024 у справі №420/17371/22 сформулював висновок, відповідно до якого враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення Цивільного кодексу України та Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації; зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті. Тому встановлена Порядком №11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві. Верховний Суд також зауважував, що Закон №1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому. Враховуючи встановлену під час розгляду справи невідповідність положень пункту 5.1 розділу V Порядку №11, що визначають підстави набуття права на одноразову допомогу сім`єю загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, положенням Закону №1105-XIV, Верховний Суд дійшов висновку, що правильним є застосування правового акта, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за змістом висновків Верховного Суду, сформульованих у наведеній справі, неоднакове зареєстроване місце проживання членів сім`ї не впливає на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого. Тому визначальним є факт проживання однією сім`єю.

У даній справі беззаперечним є факт родинних зв`язків між позивачкою (мати) та потерпілим ОСОБА_4 (сина), підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Тобто, позивачка та її син є прямими кровними родичами, однак у зв`язку із повноліттям син не належить до членів сім`ї своїх батьків

Суд установив, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (31.08.2021-05.07.2023), АДРЕСА_3 (05.07.2023-08.02.2024).

Позивачка надала акти про проживання особи без реєстрації від 12.07.2024, відповідно до яких ОСОБА_4 з квітня 2021 року по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав без реєстрації зі своєю матір`ю ОСОБА_1 та вів з нею спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36 37).

Також згідно з актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.07.2024 ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_3 , фактично не проживав за місцем реєстрації (а.с. 44).

Допитані у якості свідків у судовому засіданні донька та сусіди позивачки підтвердили той факт, що загиблий ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю до дня своєї смерті, спільно з матір`ю вели господарство, харчувалися, брали участь в утриманні житла.

Таким чином, установленими у справі обставинами підтверджується, що син позивачки, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, до смерті проживав разом із своєю матір`ю однією сім`єю, вели спільне господарство до самої смерті. Водночас, саме факт спільного проживання позивачки та її померлого сина є достатньою підставою для отримання одноразової допомоги на сім`ю.

Суд також враховує, що окрім ОСОБА_1 за виплатою одноразової допомоги за померлого ОСОБА_4 відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» більше ніхто не звертався та зазначена допомога іншим особам Головним управлінням не виплачувалась (а.с. 83).

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачка на момент звернення до відповідача із заявою про призначення страхової виплати мала всі підстави для нарахування та виплати їй одноразової виплати на сім`ю відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у зв`язку зі смертю її сина внаслідок нещасного випадку на виробництві. Формальна підстава пенсійного органу, яка зазначена у відмові, є необґрунтованою та протиправною.

Закріплений у частині 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь позивачки належить стягнути сплачений нею при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про визнання неправомірною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні та виплаті одноразової допомоги ОСОБА_1 відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка оформлена листом № 2500-0311-8/42253 від 12.06.2024.

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул.П`ятницька, буд. 83-а, м.Чернігів, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 14005, ).

Третя особа: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , Російська Федерація).

Повний текст рішення суду складено 16 грудня 2024 року.

Суддя Ольга ТКАЧЕНКО