Справа № 240/30481/23
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/30481/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

16 грудня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Залімського І. Г. Кузьмишина В.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому з урахуванням змінених позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.09.2023 №9-ДС в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на умовах строкового договору до дня переходу на штат мирного часу та призначити на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , без конкурсного відбору обов`язковість якого передбачена законом, без проведення спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Пpo очищення влади" під час дії воєнного стану та до призначення на цю посаду переможця конкурсу відповідно законодавства або до сплину двадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.09.2023 з розрахунку середньоденного грошового забезпечення по день винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що в її заяві про звільнення за власним бажанням від 20.09.2023 не було двотижневого попередження про звільнення. Позивач просила звільнити себе за власним бажанням 22.09.2023, оскільки згідно наказу від 01.05.2023 №7-вс була прийнята на роботу в умовах строкового договору, то і підстави звільнення у разі видання наказу повинні бути за ст.39 Кодексу законів про працю України. Проте відповідач, задовольняючи заяву, звільнив позивача за ст.38 Кодексу законів про працю України. Також, позивач вказує, що у неї не було жодної з поважних причин, передбачених законом для припинення строкового трудового договору на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , без конкурсного відбору. Крім того, позивач зазначає, що не було і взаємної домовленості з роботодавцем, а заява на звільнення за власним бажанням від 20.09.2023 подана позивачем в емоційному стані та під психологічним тиском керівного складу ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач також зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_4 при звільненні не було враховано заяву від 22.09.2023 про відкликання попередньої заяви про звільнення 20.09.2023, як не реалізовану зі змінами обставин.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.09.2023 №9-ДС в частині звільнення ОСОБА_1 .

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 поновити ОСОБА_1 на роботі на умовах строкового договору до дня переходу на штат мирного часу на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , без конкурсного відбору обов`язковість якого передбачена законом, без проведення спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Пpo очищення влади" під час дії воєнного стану та до призначення на цю посаду переможця конкурсу відповідно законодавства або до сплину двадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.09.2023 з розрахунку середньоденного грошового забезпечення по день винесення судового рішення у розмірі 102351,76 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в адміністративній справі №240/30481/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що 01.05.2023 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на умовах строкового договору до дня переходу на штат мирного часу та призначена на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, без проведення спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" під час дії воєнного стану та до призначення на цю посаду переможця конкурсу відповідно законодавства або до спливу двадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану, про що є запис в трудовій книжці - наказ №7-ВС від 01.05.2023. Залишено раніше присвоєний дев`ятий ранг державного службовця.

20.09.2023 ОСОБА_1 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 було подано заяву про звільнення за власним бажанням 22.09.2023 (а.с.12).

Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 20.09.2023 за №6870.

22.09.2023 позивачем подано на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву, в якій позивач відкликала заяву про звільнення, як не реалізовану зі змінами обставин. На цій заяві безпосередній керівник позивача - заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 поставив візу, що клопоче по суті заяви.

Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 22.09.2023 за №6977 (а.с.13).

Згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.09.2023 №9-ДС по особовому складу державних службовців - ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням (а.с.10).

Позивач, вважаючи наказ про її звільнення протиправним з підстав не врахування її бажання залишитись на роботі та працювати далі, звернулась до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день видання спірного наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 не мав згоди позивача на звільнення, оскільки заява про звільнення позивача за власним бажанням датована 20.09.2023, була відкликана останнім шляхом подання заяви від 22.09.2023, а тому відповідач не мав права звільняти позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 20.09.2023 №9-ДС про звільнення ОСОБА_1 , поновлення позивача на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23.09.2023 та стягнення 102351,76 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, які б дозволили ідентифікувати їх зв`язок саме з розглядом справи №240/30481/23, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржили його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

ІНФОРМАЦІЯ_6 в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивачем подано відповідачу 20.09.2023 власноручно написану заяву про звільнення за власним бажанням 22.09.2023. За відсутності причин, які вказують про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк роботи після подання працівником заяви про звільнення в межах двотижневого строку, що і було зроблено та визначено строк звільнення 22.09.2023, а саме дату зазначену позивачем у самій заяві і погоджену роботодавцем, про що свідчить наказ відповідача від 20.09.2023 №9-ДС.

Заяву позивача датовану 22.09.2023 про відкликання заяви про звільнення позивач приніс 22.09.2023 до приймальної частини ІНФОРМАЦІЯ_7 для її реєстрації, а потім її забрав. В свою чергу посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_7 було подано заяву про відсутність поданої позивачем 22.09.2023 року заяви про відкликання заяви про звільнення від 20.09.2023, так як дану заяву позивач після реєстрації не передала до відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_7 . На час видачі наказу про звільнення в керівництва ІНФОРМАЦІЯ_7 не було жодної заяви позивача про відкликання заяви про звільнення, тому наказ про звільнення позивача є законним та обґрунтованим. Про відсутність наміру та волевиявлення позивача відкликати подану раніше заяву про звільнення від 20.09.2023 свідчить і факт отримання позивачем трудової книжки.

ІНФОРМАЦІЯ_8 в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позовні вимоги до нього є передчасними, оскільки про виплату середнього заробітку особі за час вимушеного прогулу може йти мова лише у разі незаконного звільнення такої особи з роботи та поновлення такої особи на роботі. У даному випадку, в діях ІНФОРМАЦІЯ_7 відсутні порушення положень трудового законодавства під час виконання покладених на нього обов`язків щодо звільнення позивача із займаної посади.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому зазначила, що суд дійшов правомірного висновку про протиправність спірного наказу відповідача та про наявність правових підстав для його скасування.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційних скарг, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 ч. 1 КЗпП України, визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Стаття 38 Кодексу законів про працю України передбачає підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, так частиною 1 цієї статті передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з частиною 2 статті 38 Кодексу законів про працю України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч.3 статті 86 Закону № 889-VII).

Як слідує з матеріалів справи, 20.09.2023 ОСОБА_1 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 було подано заяву про звільнення за власним бажанням 22.09.2023 (а.с.12). Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 20.09.2023 за №6870.

22.09.2023, тобто в останній день роботи позивача, визначений згідно заяви про звільнення від 20.09.2023, позивачем подано на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву, в якій позивач відкликала заяву про звільнення, як не реалізовану зі змінами обставин. На цій заяві безпосередній керівник позивача - заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 поставив візу, що клопоче по суті заяви.

Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 22.09.2023 за №6977 (а.с.13).

Попри це, начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 було підписано наказ від 20.09.2023 №9-ДС, яким звільнено 22.09.2023 державного службовця ОСОБА_1 головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. Підставою слугувала заява державного службовця ОСОБА_1 (вх. №6870 від 20.09.2023 (а.с.10, 12).

Отже, оскаржуваний наказ був виданий відповідачем без врахування заяви позивача від 22.09.2023 (а.с.13), незважаючи на те, що заява була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 22.09.2023 за №6977, та на ній містилася резолюція заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 .

Тобто відповідач був обізнаний про заяву ОСОБА_1 від 22.09.2023, однак проігнорував її та жодних дій щодо такої заяви не вчинив, не з`ясував у працівника наміри залишитись на роботі, що призвело до порушення частини 2 статті 38 КЗпП та протиправного звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про звільнення особи, суди повинні з`ясувати чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення (постанови Верховного Суду від 24.03.2020 року у справа №553/629-18, від 26.10.2016 року, №6-1269цс16).

При цьому суд звертає увагу, що у праві під волею розуміють суб`єктивний прояв ставлення особи до своїх дій або до дій, спрямованих на вчинення правочину для досягнення відповідної юридичної мети. Воля людини - це внутрішній психічний елемент, який для інших осіб є непомітним; для того щоб воля однієї особи могла стати підставою для її звільнення, необхідно, щоб вона була виражена назовні словами, листуванням чи іншими діями, які б свідчили про її наявність. Іншими словами, для вчинення будь-якого юридичного акту, необхідні не тільки наявність волі, але і її зовнішнє виявлення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 не було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, про що свідчить подана позивачем заява від 22.09.2023 про відкликання попередньо поданої заяви про звільнення від 20.09.2023, яка була зареєстрована відповідачем в журналі вхідної кореспонденції та містила резолюцію заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 .

При цьому, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 подала заяву про відкликання до моменту ознайомлення її з наказом від 20.09.2023 №9-ДС про звільнення. Доказів зворотнього відповідачами не надано.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на день видання спірного наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 не мав згоди позивача на звільнення, оскільки заява про звільнення позивача за власним бажанням датована 20.09.2023, була відкликана останнім шляхом подання заяви від 22.09.2023, а тому не мав права звільняти позивача.

Таким чином, оскаржуваний наказ від 20.09.2023 №9-ДС про звільнення ОСОБА_1 є таким, що направлений на позбавлення гарантованого права на відкликання раніше поданої заяви на звільнення та продовження роботи позивачем.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, що на час видачі наказу про звільнення в керівництва ІНФОРМАЦІЯ_7 не було жодної заяви позивача про відкликання заяви про звільнення, оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та свідчать лише про непослідовність дій відповідача. До того ж, відповідач не надав належних доказів того, що позивач забрала заяву про відкликання від 22.09.2024.

Водночас, судом не встановлено факту запрошення на посаду позивача іншої особи, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Враховуючи вищевказані правові норми та обставини справи, суд зазначає, що дії відповідача суперечать вимогам законодавства, оскільки до закінчення встановленого строку позивач мала право відкликати подану нею заяву, чим і скористалась.

Більш того, факт подання позивачем відповідної заяви свідчить про відсутність її волевиявлення щодо звільнення. В свою чергу, відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати про відсутність наміру працівника звільнитись саме за власним бажанням.

Крім того, суд зазначає, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило, за яким звільнення є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення обумовленого сторонами строку з моменту подання заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 20.09.2023 №9-ДС про звільнення ОСОБА_1 та поновлення позивача на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23.09.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на зазначені положення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовної вимоги і в частині виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, доводів щодо розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу апеляційна скарга не містить.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність наказу про звільнення позивача, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, й висновок суду першої інстанції з цього питання є правильним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Залімський І. Г. Кузьмишин В.М.