Справа № 500/1824/24
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1824/24

13 грудня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протравними дії відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.04.2023 позивач одружився із ОСОБА_2 , з якою з вересня 2021 року і до своєї мобілізації проживав спільно та із її трьома дітьми до 18 років, яких фактично утримував.

01.10.2023 засобами поштового зв`язку позивач направив до відповідача рапорт на звільнення з лав ЗСУ на підставі підпункт "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону України "Про військовий обов`язок i військову службу".

У зв`язку із неотриманням відповіді, 14.12.2023 відповідачу був надісланий адвокатський запит щодо результатів розгляду рапорту позивача.

24.01.2024 представник позивача отримав відповідь та копію листа-відповіді на рапорт позивача від 05.01.2024 № 165, в якому зазначено, що рапорт подано не за формою, а також про те що не доведено, що діти є позивача за походженням.

Однак позивач не погоджується із такими діями відповідача, та вказує, що відомості щодо фактичного проживання з 03.07.2021 однією сім`єю та утримання 3-х дітей підтверджують письмовими поясненнями сусіди сім`ї ОСОБА_3 . Крім того, на переконання позивача, факт отримання вищезазначених малолітніх дітей підтверджується також тим, що 16.06.2022 Підволочиський районний суд Тернопільської області своїм рішенням у справі № 604/422/22 розірвав шлюб його дружини із ОСОБА_4 .

Ухвалою судді від 01.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

08.04.2024 до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_5 , має право на участь у вихованні її дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Зазначає, що розірвання шлюбу між батьками дітей, не припиняє обов`язку, закріпленого у ч.1 ст.180 СК України, а саме утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Обов`язок щодо утримання вказаних позивачем дітей не може бути покладено на нього як на вітчима, оскільки у дітей є батько. Крім того, ОСОБА_1 не надав довідку про склад сім`ї, з якої вбачалося б, що він проживає однією сім`єю з ОСОБА_2 та її дітьми, та не надав доказів, що останні не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати (арк. справи 29-31).

Ухвалою суду від 11.04.2024 в задоволені заяви Військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позовної заяви відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - п`яти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання заяви про поновлення строку на звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою суду від 01.05.2024 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 такий строк.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №201/5972/22.

Ухвалою суду від 18.11.2024 поновлено провадження в адміністративній справі №500/1824/24. Продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , 21.03.2022 був мобілізований до лав Збройних Сил України на даний час проходить службу в в/ч НОМЕР_1 .

01.04.2023 позивач одружився із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (арк. справи 7 зворот), матір`ю трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. справи 15), ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. справи 17), ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк. справи 18 зворот).

01.10.2023 позивач засобами поштового зв`язку подав рапорт на звільнення з лав ЗСУ на підставі підпункт "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону України "Про військовий обов`язок i військову службу" (арк. справи 13-14).

14.12.2023 відповідачу був надісланий адвокатський запит щодо результатів розгляду рапорту позивача (арк. справи 18).

Представник позивача отримав відповідь на свій запит та лист-відповідь на рапорт позивача від 05.01.2024 № 165.

В листі від 05.01.2024 № 165 відповідач серед іншого зазначив, що позивачем не доведено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є його дітьми за походженням або ним всиновлені (арк. справи 16).

Не погоджуючись із діями відповідача, вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду із даним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII).

Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Відповідно до абз.13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Тобто буквальний аналіз цієї статті закону доводить, що виникає право на звільнення з військової служби у військовослужбовців, які маю на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 180 СК України, визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтями 207 та 232 СК України унормовано поняття "усиновлення" та правові наслідки усиновлення. Зокрема, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка. моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Згідно з статтею 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Суд зазначає, що сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як "батько", "мати", "дитина", "вітчим", "пасинок", "падчерка", "усиновлений", "усиновитель". Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та позбавлений батьківських прав. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків.

Суд зауважує, що коли питання стосується сплати "аліментів", то безумовно, якщо така форма утримання, визначена рішенням суду, вона є обов`язковою. Але, з іншої сторони, не сплата аліментів не має своїм правовим наслідком втрату правового зв`язку між дитиною та одним із батьків.

Аналізовані приписи СК України визначають відповідальність за несплату аліментів, що пов`язана із негативними наслідками майнового характеру, а не припиненням зв`язку між батьками та дітьми. Адже головним завданням сімейного законодавства є охорона та збереження цінностей сім`ї, а заразом зв`язку між дитиною та її батьками, безвідносно до того, які відносини складаються між самими батьками дитини.

"Вітчим", "пасинок" і "падчерка" не мають настільки чітко визначених прав та обов`язків по відношенні один одного. Якщо "пасинок", "падчерка" мають батька, який проживає окремо/позбавлений батьківських прав, то за нормами сімейного законодавства вони наділені по відношенню один до одного правами та обов`язками. Тобто, батько має своїм обов`язком утримувати неповнолітню дитину навіть, якщо вона проживає окремо від нього з матір`ю, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка, падчерку які з ним проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Наведене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом в постанові від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

Отже, звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка за сукупності таких умов: 1. пасинок проживає разом із вітчимом; 2. пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, падчерці це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати "утриманням", бо "утримання", це не "право", а безальтернативний та імперативно визначений "обов`язок" батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинки та падчерка у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення його утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Така позиція суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

Суд зауважує, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби від 01.10.2023 не долучив документів, які б могли підтвердити відсутність батька, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання своїм дітям, а також доказів того, що діти не мають діда, баби, здатних їх утримувати або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, як це визначено ч.1 ст.268 СК України.

Також, суд зауважує, що акт обстеження житлово-побутових умов від 14.07.2023 №1-187 не може доводити факт утримання позивачем ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , адже спільне проживання за однією адресою не доводить перебування на утриманні позивача вказаних неповнолітніх дітей, відсутність батька таких дітей, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання своїм дітям, а також доказів того, що діти не мають діда, баби, здатних їх утримувати або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, як це визначено ч.1 ст.268 СК України.

За таких встановлених судом обставин суд доходить висновку, що відповідач правомірно відмовив у погодженні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому, у разі настання обставин які зазначені судом, позивач не позбавлений права на повторне звернення до командування із рапортом про звільнення з військової служби.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.