Справа № 300/1244/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/1244/24 пров. № А/857/14664/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл., Головного управління Пенсійного фонду України у Київській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Главач І.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 14.05.2024р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

21.02.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Київській обл. № 30 від 15.01.2024р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії;

зобов`язати ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. зарахувати ОСОБА_1 , згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.07.1986р., до загального страхового стажу період навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р. в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ, а також періоди роботи на території російської федерації /рф/ з 15.02.1995р. по 13.08.1995р., з 11.11.1995р. по 04.04.1996р., з 01.05.1996р. по 30.08.1996р. у 5-ому Автобусному парку м.Москви, з 10.10.1996р. по 09.01.1997р., з 08.03.1997р. по 12.12.1997р., з 07.03.1998р. по 06.09.1998р., з 01.12.1998р. по 09.06.1999р., з 22.06.1999р. по 23.09.1999р., з 01.09.1999р. по 08.02.2000р. у 5-ому Автобусному парку ГК «Мосгортранс» та призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09.01.2024р.;

стягнути з відповідачів судові витрати (а.с.1-9).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.36-38).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України у Київській обл. № 30 від 15.01.2024р. про відмову в призначенні пенсії по інвалідності; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р., періоди роботи з 15.02.1995р. по 13.08.1995р., з 11.11.1995р. по 04.04.1996р., з 01.05.1996р. по 30.08.1996р., з 10.10.1996р. по 09.01.1997р., з 08.03.1997р. по 12.12.1997р., з 07.03.1998р. по 06.09.1998р., з 01.12.1998р. по 09.06.1999р., з 22.06.1999р. по 23.09.1999р., з 01.09.1999р. по 08.02.2000р. та призначити пенсію по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09.01.2024р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Київській обл. та ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі по 605 грн. 60 коп. з кожного (а.с.107-117).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.121-127).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу було прийнято рішення № 30 від 15.01.2024р. про відмову у призначенні йому пенсії.

Апелянт зазначив, що як законодавством України, так і законодавством рф передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до ПФ тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Враховуючи те, що в спірні періоди позивач працював на території іноземної держави, за відсутності у пенсійного органу відомостей щодо сплати страхових внесків у ці періоди, як основної умови зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу, відсутності права ПФ на отримання інформації з індивідуального особового рахунку застрахованої особи на території іноземної держави, для зарахування спірного періоду роботи позивача до страхового стажу не було правових підстав.

Окрім цього, з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, тому з 01.01.2023р. Угода залишається чинною та обов`язковою до виконання між іншими її підписантами, окрім рф. Україна, в свою чергу, постановою КМ України № 1328 від 29.11.2022р., яка набрала чинності 02.12.2022р., вийшла з Угоди. У зв`язку з цим, пенсії громадянам, які проживали/працювали на території рф, призначаються на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому до страхового стажу зараховується періоди роботи на території рф по 31.12.1991р.; заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених частиною першою статті 40 Закону.

Також судом першої інстанції обрано помилковий спосіб захисту порушеного права позивача.

Відповідач звернув увагу, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФ України в Київській обл. При цьому, в разі допущення протиправних дій та прийняття незаконного рішення, обов`язок виправлення помилки має бути покладений на суб`єкта владних повноважень, який допустив протиправні дії, а не на суб`єкта, який таких дій не допускав

Позивач ОСОБА_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.158-163).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно з`ясовано під час судового розгляду, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.04.2023р. Івано-Франківською міською МСЕК встановлена ІІІ група інвалідності, загальне захворювання, з переоглядом 04.04.2024р., що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 223379 від 04.04.2023р. (а.с.14).

09.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. із заявою про призначення пенсії по інвалідності. До заяви позивачем додано відповідний перелік документів (а.с.51-54).

За принципом екстериторіальності ГУ ПФ України у Київській обл. розглянуло заяву позивача та 15.01.2024р. прийняло рішення № 30 про відмову у призначенні пенсії (а.с.29, 50).

Згідно спірного рішення страховий стаж ОСОБА_1 становить 08 років 05 місяці 12 днів. До страхового стажу не враховано:

період навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р., оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації;

період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 22.10.1981р. в рф з 15.02.1995р. по 09.06.1999р., оскільки з 19.06.2023р. Україною припинено участь в угоді про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Не погоджуючись із такими висновками пенсійного органу про відсутність страхового стажу, вважаючи протиправними дії відповідача щодо незарахування періоду навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р., а також періодів роботи на підприємствах, що знаходяться на території рф, до страхового стажу, та вважаючи достатньою тривалість страхового стажу на дату звернення з заявою про призначення пенсії, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що представленими доказами, зокрема, записами у трудовій книжці позивача та відповідними довідками підтверджується, що позивач у спірні періоди працював на підприємствах, що знаходяться на території рф. Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці, відповідачем не надано. Також відповідачем не заперечується їх достовірність.

При цьому, обставини, що з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав /СНД/ у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., а для України зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.06.2023р., не впливають на правомірність прийняття оспорюваного рішення пенсійного органу, що прийнято 13.04.2023р., та не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Отже, періоди роботи на території рф з 15.02.1995р. по 09.06.1999р., з 22.06.1999р. по 23.09.1999р., з 01.09.1999р. по 08.02.2000р., відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 25.07.1986р, підлягають врахуванню до страхового стажу позивача.

О крім цього, час навчання позивача в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ з 12.08.1985. по 02.12.1985р. підтверджується належними та допустимими доказами, а отже з урахуванням приписів п.«д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача.

При цьому кваліфікація це офіційний результат оцінювання й визнання, який отримано, коли компетентний орган встановив, що особа досягла результатів навчання за заданими стандартами. Кваліфікація визначає рівень загальної та спеціальної підготовки. Враховуючи те, що Івано-Франківська автомобільна школа ДОСААФ визнала успішним навчання за програмою підготовки водіїв транспортних засобів категорії А, В та С, про що видала відповідні свідоцтва, а Державтоінспекція на їх підставі видала посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 05.12.1985р., тому у такий спосіб компетентні органи підтвердили кваліфікацію позивача.

Відтак, суд дійшов до висновку, що з врахуванням спірних періодів роботи позивач має право на призначення з 09.01.2024р. пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Поряд з цим, за змістом ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 вказаної Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Згідно зі ст.12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993р.).

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993р. визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що пенсія особі, що звернулась за її призначенням, призначається за нормами законодавства країни, де відбувалась трудова діяльність цієї особи, а пільговий стаж, набутий на території однієї з визначених Угодою держав, визнається іншою державою.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020р. у справі № 555/2250/16-а від 17.06.2020р. у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020р. у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020р. у справі № 345/9/17.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території рф або на підприємстві зареєстрованому на території рф після 13.03.1992р., то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в рф. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Згідно з ст.2 федерального закону рф № 173-фз від 17.12.2001р. «Про трудові пенсії в російській федерації» страховий стаж - врахована при визначенні права на трудову пенсію сумарна тривалість періодів роботи і (або) іншої діяльності, протягом яких сплачувалися страхові внески до пенсійного фонду рф, а також інших періодів, які зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст.10 цього федерального закону до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації.

З вищезазначеного слідує, що законодавством України, так і законодавством рф передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до ПФ тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 25.06.1986р. підтверджуються наступні періоди роботи:

15.02.1995р. зарахований у 5-ий Автобусний парк м.Москви тимчасово водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 9);

13.08.1995р. звільнений, у зв`язку з розірванням строкового трудового договору (контракту) за п.1 ст.29 КЗоТ рф (запис № 10);

11.11.1995р. зарахований у 5-ий Автобусний парк м.Москви за контрактом вахтовим методом водієм автобуса по 1 класу на регулярних міських пасажирських маршрутах (запис № 11);

04.04.1996р. звільнений у зв`язку із розірванням (контракту) за п.1 ст.29 КЗоТ рф (запис №12);

01.05.1996р. зарахований у 5-ий Автобусний парк м.Москви за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 13);

30.08.1996р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 14);

10.10.1996р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 15);

09.01.1997р. звільнений у зв`язку із закінченням трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 16);

08.03.1997р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 17);

07.08.1997р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 18);

08.08.1997р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 19);

12.12.1997р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 20);

07.03.1998р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 21);

06.09.1998р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 22);

01.12.1998р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 23);

05.03.1999р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 24);

06.03.1999р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 25);

09.06.1999р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст 29 КЗоТ рф (запис № 26);

22.03.1999р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 27);

23.09.1999р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 28);

01.10.1999р. зарахований у 5-ий Автобусний парк ГК «Мосгортранс» за контрактом вахтовим методом водієм лінійного автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах по 1 класу (запис № 29);

08.02.2000р. звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) за п.2 ст.29 КЗоТ рф (запис № 30) (а.с.15-18).

Представлена трудова книжка містить записи про періоди роботи позивача із зазначенням професій, номеру та дати наказів про прийняття, переведення та звільнення з роботи, підписи уповноважених осіб та печатки підприємств.

При цьому апеляційний суд враховує, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської обл. від 22.11.2023р. у справі № 344/19207/23, яке набрало законної сили 26.12.2023р., встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , правовстановлюючих документів, а саме трудової книжки НОМЕР_1 від 25.06.1986р.; свідоцтва серії НОМЕР_5 від 27.11.1985р.; свідоцтва серії НОМЕР_6 від 30.11.1985р.; свідоцтва серії НОМЕР_7 від 26.12.1985р. (а.с.27-28).

Також факт роботи позивача на території рф підтверджується довідкою 5-ого Автобусного парку ГК «Мосгортранс», що узгоджується із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 25.06.1986р.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 754/14898/15-а.

Апеляційний суд наголошує, що працівник не може нести відповідальність за неналежне оформлення трудової книжки.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Вказана позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019р. у справі №593/283/17 та від 30.09.2019р. у справі №638/18467/15-а.

Наведене також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018р, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Також апеляційний суд враховує, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, в свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів з такої підстави як непідтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства. Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату страхових внесків до пенсійних органів рф саме з вини позивача, суду не надано.

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021р. у справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Окрім цього, підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів роботи на території рф з 15.02.1995р. по 13.08.1995р., з 11.11.1995р. по 04.04.1996р., з 01.05.1996р. по 30.08.1996р., з 10.10.1996р. по 09.01.1997р., з 08.03.1997р. по 12.12.1997р., з 07.03.1998р. по 06.09.1998р., з 01.12.1998р. по 09.06.1999р., з 22.06.1999р. по 23.09.1999р., з 01.09.1999р. по 08.02.2000р. пенсійний орган вказує припинення участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Однак, покликання апелянта на те, що з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., а для України зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.06.2023р., не впливають на правомірність дій пенсійного органу, та не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Таким чином, вказані спірні періоди роботи позивача на території рф підлягають зарахуванню до його страхового стажу.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р. в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ, апеляційний суд зазначає наступне.

В період з 12.08.1985р. по 02.12.1985р. ОСОБА_1 проходив навчання за програмою підготовки водіїв транспортних засобів категорії А, В та С в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ, що підтверджується свідоцтвами серії НОМЕР_5 від 27.11.1985р., серії НОМЕР_6 від 30.11.1985р. та серії НОМЕР_7 від 26.12.1985р., екзаменаційною карткою водія від 05.12.1985р. (а.с.19-22).

За результатами навчання в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ Державтоінспекцією видано посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 05.12.1985р. (зворот а.с.22).

Товариство сприяння обороні України Івано-Франківської автомобільної школи ТСО України, яке є правонаступником Івано-Франківської автомобільної школи ДОСААФ, довідкою від 11.10.2023р. підтвердило факт проходження навчання ОСОБА_1 на курсах водіїв-механіків категорії А, Б С паливо і мастильнозаправочних засобів з правом управління транспортними засобами в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ України з 12.08.1985р. по 02.12.1985р.

Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.«д» ч.3 ст.56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У період проходження позивачем навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р. чинним було Положення про порядок призначення та виплату державних пенсій, затв. постановою Ради Міністрів СРСР № 590 від 03.08.1972р. /Положення № 590/.

Відповідно до п.п.«з», «і» п.109 Положення № 590 крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах і училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т.д. ) і в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та з перекваліфікації; навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних навчальних закладах (технікумах, педагогічних та медичних училищах і т.д.), партійних школах, совпартшколах, школах профруху, на робітфаках; перебування в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі.

Згідно із п.117 Положення № 590 доказом стажу роботи можуть бути: а) трудові книжки, трудові списки, послужні списки (у тому числа по роботі до встановлення радянської влади), членські книжки членів кооперативних промислових артілей та кооперативних артілей інвалідів - все щодо записів, внесених на підставі документів; б) довідки, посвідчення тощо документи про роботу, видані з місця роботи; в) довідки вищих установ тієї ж системи, в якій працював даний робітник або службовець (наприклад, довідки міністерств, головних управлінь, трестів, спілок промислової кооперації тощо); г) довідки архівних установ.

Відповідно до п.8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Встановлено, що період навчання ОСОБА_1 з 12.08.1985р. по 02.12.1985р. за програмою підготовки водіїв транспортних засобів категорії А, В та С в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ підтверджується свідоцтвами серії НОМЕР_5 від 27.11.1985р., серії НОМЕР_6 від 30.11.1985р. та серії НОМЕР_7 від 26.12.1985р., екзаменаційною карткою водія від 05.12.1985р.

За результатами навчання в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ Державтоінспекцією видано посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 05.12.1985р. (зворот а.с.22).

Надаючи оцінку твердженням пенсійного органу щодо відсутності у свідоцтвах кваліфікації, колегія суддів звертає увагу, що Товариство сприяння обороні України Івано-Франківської автомобільної школи ТСО України, яке є правонаступником Івано-Франківської автомобільної школи ДОСААФ, довідкою від 11.10.2023р. підтвердило факт проходження навчання ОСОБА_1 на курсах водіїв-механіків категорії А, Б С паливо і мастильнозаправочних засобів з правом управління транспортними засобами в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ України з 12.08.1985р. по 02.12.1985р.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що кваліфікація це офіційний результат оцінювання й визнання, який отримано, коли компетентний орган встановив, що особа досягла результатів навчання за заданими стандартами. Тобто, кваліфікація визначає рівень загальної та спеціальної підготовки.

Враховуючи те, що Івано-Франківська автомобільна школа ДОСААФ визнала успішним навчання ОСОБА_1 за програмою підготовки водіїв транспортних засобів категорії А, В та С, про що видала відповідні свідоцтва, а Державтоінспекція на їх підставі видала посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 05.12.1985р., таким чином у такий спосіб компетентні органи підтвердили кваліфікацію позивача.

Окрім цього, позивач не може нести відповідальність за неналежне оформлення/внесення даних уповноваженим органом до згаданих свідоцтв.

Отже, час навчання ОСОБА_1 в Івано-Франківській автомобільній школі ДОСААФ з 12.08.1985р. по 02.12.1985р підтверджується належними та допустимими, а тому спірний період навчання повинен бути зарахований до страхового стажу позивача.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення № 30 від 15.01.2024р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії є протиправним, через що правильно скасовано судом першої інстанції.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Пунктом 1 ч.1 ст.45 Закону України № 1058-ІV передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною 1 ст.30 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.32 Закону № 1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема для осіб з інвалідністю II та III груп від 52 років до досягнення особою 55 років включно 13 років.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно довідки МСЕК, серії 12 ААГ № 223379 з 04.04.2023р. визнаний особою з інвалідністю IІI групи; причина інвалідності: загальне захворювання.

При цьому станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (09.01.2024р.), з врахуванням спірних періодів роботи, у позивача був необхідний страховий стаж.

Отже, позивач має право на призначення з 09.01.2024р. пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України у Київській обл. про відмову у призначенні пенсії по інвалідності № 30 від 15.01.2024р. та зобов`язання ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період навчання з 12.08.1985р. по 02.12.1985р., періоди роботи з 15.02.1995р. по 13.08.1995р., з 11.11.1995р. по 04.04.1996р., з 01.05.1996р. по 30.08.1996р., з 10.10.1996р. по 09.01.1997р., з 08.03.1997р. по 12.12.1997р., з 07.03.1998р. по 06.09.1998р., з 01.12.1998р. по 09.06.1999р., з 22.06.1999р. по 23.09.1999р., з 01.09.1999р. по 08.02.2000р. та призначити пенсію по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09.01.2024р.

Водночас, апелянт ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. вважає помилковим покладення судом саме на нього зобов`язання здійснити певні дії.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Зокрема, відповідно до п.4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (в редакції, діючій на момент прийняття спірного рішення), після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії..

Таким чином, оскільки позивач проживає у м.Івано-Франківську Івано-Франківської обл., звернувся до цього пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, тому судом підставно покладені зобов`язання щодо призначення спірної пенсії за віком саме на ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл.

Отже, апелянт в апеляційній скарзі не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Івано-Франківській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2024р. в адміністративній справі № 300/1244/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
О. І. Довга

Дата складання повного тексту судового рішення: 13.12.2024р.