Справа № 300/7908/24
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2024-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" грудня 2024 р. справа № 300/7908/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іванчук Лілія Юріївна, до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іванчук Лілія Юріївна, звернувся в суд із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров?я, у зв?язку із отриманим пораненням, пов?язаним із захистом Батьківщини, а також у відпустці для лікування після поранення за висновком військово-лікарської комісії за періоди з 01.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023 включно. Як наслідок, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду в розмірі збільшеному до 100000 грн. у розрахунку на місяць за вказані періоди, з урахуванням фактично виплачених сум.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що ОСОБА_1 у період з 01.09.2022 по 07.09.2022 знаходився у відпустці за станом здоров`я на підставі Довідки ВЛК №216-т від 08.08.2022. Вказав, що 30.01.2024 ОСОБА_1 зараховано додаткову грошову винагороду за періоди з 07 вересня 2022 року по 24 жовтня 2022 року, з 25 січня 2023 року по 30 січня 2023 року, з 14 червня 2023 року по 19 червня 2023 року та з 25 вересня 2023 року по 26 вересня 2023 року, тому в цій частині права позивача поновлені. Просив суд відмовити в задоволенні позову.
Згідно з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , про що засвідчує запис військового квитка серії НОМЕР_2 від 23.06.2016.
Дана обставина згідно з частиною 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України доказуванню не підлягає, як така, що визнається учасниками справи і в суду немає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.
В довідці військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 10.07.2022 за №298 зазначено, що сержант ОСОБА_1 28.06.2022 отримав осколкові сліпі поранення м/т правої половини грудної клітки, поперекової ділянки, лівого стегна, гомілки, правої стопи з наявністю сторонніх тіл металевої щільності, вогнепальний уламковий внутрішньосуглобовий перелом н/з правої гомілки. Вказані поранення отримані під час виконання службових обов`язків та захисту Батьківщини (а.с.22).
Позивачу 08.08.2022 проведено медичний огляд військово-лікарською комісією травматологічного профілю Національного військово-медичного клінічного центру «ГВКГ» та вирішено, що він потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (довідка військово-лікарської комісії №216-т від 08.08.2022) (а.с.27).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у періоди з 07.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023 перебував на стаціонарному лікуванні. Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом копіями заключних лікарських висновків від 21.10.2022, від 30.01.2023, від 19.06.2023 та остаточним виписним епікризом від 26.09.2023 відповідно (а.с.32-37, 42-43, 49-52, 55-56).
Крім цього, представник позивача звернулася до відповідача із адвокатським запитом, в якому просила надати інформацію, зокрема про результат розгляду вищевказаного рапорту позивача (а.с.64-65).
На вказану заяву відповідач листом №2590 від 07.07.2024 повідомив, що рапорт ОСОБА_1 розглянутий та опрацьований, надана відповідь згідно вимог чинного на час розгляду законодавства. Додаткова грошова винагорода у розмірі 100000 гривень позивачу виплачена в повному обсязі за періоди перебування на стаціонарному лікуванні та перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (а.с.67).
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2024 №121 ОСОБА_2 в періоди з 07.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023 перебував на стаціонарному лікуванні в ОСОБА_3 з наслідками поранення, яке трапилося 28.06.2022. Тому, наказано здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди позивачу за вказані періоди (а.с.86).
Як вбачається з відомості зарахування заробітної плати за період з 16.01.2024 по 12.03.2024 позивачу виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ №168, у загальному розмірі 507899,64 грн. (а.с.87).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
З фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини врегульовано, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі Закон №2232-XII) та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (надалі Закон №2011-XII) (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч.1 ст.9 Закону №2011-XII).
Згідно з ч.2 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За приписами частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв Постанову №704, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 3 Постанови № 704 встановлено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Президентом України 24 лютого 2022 року прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до пункту 1 Указу №64/2022 воєнний стан діє з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 22.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 року №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024 було продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб та з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб відповідно.
На затвердження даних указів Верховною Радою України прийнято відповідні закони.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Абзацом 4 пункту 1 Постанови КМУ №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
З системного аналізу наведених норм слідує, що обов`язковими умовами для виплати передбаченої Постановою КМУ №168 додаткової винагороди військовослужбовцям у розмірі до 100000 грн. є безпосередня участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій або перебування в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів та наявність наказу командира.
Одночасно, для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, необхідно встановлення двох умов, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва) із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
При цьому, Постанова КМУ №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захисті Батьківщини або перебувань у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.
Як вже встановлено судом вище, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 10.07.2022 за №298, сержант ОСОБА_1 28.06.2022 отримав осколкові сліпі поранення м/т правої половини грудної клітки, поперекової ділянки, лівого стегна, гомілки, правої стопи з наявністю сторонніх тіл металевої щільності, вогнепальний уламковий внутрішньосуглобовий перелом н/з правої гомілки. Вказані поранення отримані під час виконання службових обов`язків та захисту Батьківщини.
У зв`язку з отриманим пораненням позивач, зокрема у періоди з 07.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023 перебував на стаціонарному лікуванні. Вказані обставини підтверджуються заключними лікарськими висновками від 21.10.2022, від 30.01.2023, від 19.06.2023 та остаточним виписним епікризом від 26.09.2023 відповідно.
Крім цього, згідно з довідкою військово-лікарської комісії №216-т від 08.08.2022 позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.
На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивач за періоди з 01.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023 має право на виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно, як строку перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я.
Разом з цим, суд приймає до уваги те, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2024 №121 та відомості зарахування заробітної плати за період з 16.01.2024 по 12.03.2024, позивачу виплачено додаткову винагороду в розмірі до 100000 грн. за час лікування у зв`язку із отриманою травмою за періоди з 07.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023, у загальному розмірі 507899,64 грн.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 року №6-зп вказав, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність.
Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Також Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму щодо такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Аналізуючи наведені норми та висновки Конституційного Суду України, слід зазначити, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, є, зокрема захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень, у тому числі з боку державних органів.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 8 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Оскільки судом встановлено факт нарахування та виплати відповідачем додаткової винагороди збільшеної до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу лікування позивача у зв`язку із отриманим пораненням за періоди з 07.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023, а позивачем не доведено бездіяльності відповідача щодо виплати такої винагороди, то вказане свідчить про відсутність порушеного права позивача, яке б потребувало судового захисту.

Таким чином, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність щодо виплати збільшеної до 100000 грн. додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 та зобов`язання відповідача здійснити виплату такої додаткової винагороди за періоди з 07.09.2022 по 24.10.2022, з 25.01.2023 по 30.01.2023, з 14.06.2023 по 19.06.2023 та з 25.09.2023 по 26.09.2023, є необґрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають.

Однак, військова частина НОМЕР_1 протиправно не виплачувала позивачу додаткову винагороду збільшену до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я у зв`язку із отриманим пораненням за період з 01.09.2022 по 06.09.2022 (включно).

З метою усунення порушення права позивача на належне йому грошове забезпечення та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав, суд вважає необхідним зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, за час перебування у відпустці за станом здоров`я за період з 01.09.2022 по 06.09.2022 (включно) виходячи з розміру 100000 грн. на місяць.

Підсумовуючи наведене вище суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іванчук Л.Ю., до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії підлягає до часткового задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 грн. в розрахунку на місяць за період перебування у відпустці за станом здоров`я з 01.09.2022 по 06.09.2022 (включно).

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 грн. в розрахунку на місяць за період перебування у відпустці за станом здоров`я з 01.09.2022 по 06.09.2022 (включно).

В задоволенні решти позову, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.