Справа № 120/15607/24
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення позовної заяви

м. Вінниця

16 грудня 2024 р. Справа № 120/15607/24

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк Михайло Васильович, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

20.11.2024 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень №0-0221 від 17.05.2023 та №0-0221 від 17.05.2023, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ухвалою суду від 26.11.2024 дану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення (отримання) копії ухвали. Зокрема, одним із недоліків позовної заяви суд визначив пропуск позивачем передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду та відсутністю заяви (клопотання) про його поновлення.

У зв`язку із цим суд на виконання вимог ч. 1 ст. 123 КАС України запропонував позивачу надати заяву (клопотання) про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску, як це передбачено вимогами ч. 6 ст. 161 КАС України.

11.12.2024 позивачем на виконання вимог ухвали суду, якою його позовну заяву залишено без руху, надано копії оскаржуваних рішень, а також подано заяву в якій, як і в позовній заяві, акцентовано увагу суду на тому, що на переконання позивача до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту 56.18 статті 56 та статті 102 Податкового кодексу України, якими визначено 1095 денний строк для оскарження рішень контролюючого органу.

За таких обставин позивач вже вдруге (перший раз зазначено в позовній заяві) переконує, що оскільки у цій справі підлягають застосуванню строки, визначені саме Податковим кодексом, тобто 1095 днів, тому вважає, що процесуальний строк звернення до суду ним не пропущений, а отже і відповідне клопотання про поновлення такого строку останнім не подано.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наведені заявником доводи в обґрунтування його заяви про застосування до спірних правовідносин 1095 денного строку давності, визначеного статтями 56 та 102 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У той же час відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки (частина друга статті 44 КАС України).

За змістом частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом першочергово слід визначитись із строком, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та моментом початку його перебігу. Лише після встановлення зазначених обставин суд переходить до оцінки поважності причин пропуску такого строку, якщо він дійсно був пропущений.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 липня 2023 року у справі N 380/7418/22.

Так, в даному випадку за обставин цієї справи спірним якраз і є питання про те, який же строк підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме 1095-ти денний, що визначений положеннями ст. 56.18 ПК України, чи 6-ти місячний, який передбачено ч. 2 ст. 122 КАС України.

З цього приводу суд наголошує на тому, що відповідне правове питання вже було предметом дослідження Верховним Судом.

Зокрема, у постанові від 26 листопада 2020 року у справі N 500/2486/19 Верховний Суд відступив від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі N 2540/2576/18, у частині того, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду, у тому числі після використання процедури адміністративного оскарження, становить 1095 днів з дня отримання платником податків податкового повідомлення-рішення. У вказаній постанові Верховний Суд визначив помилковим твердження про те, що як за загальним правилом, так і у разі попереднього адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення строк звернення до суду становить 1095 днів відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, оскільки ця норма права не встановлює процесуальних строків, а лише закріплює право платника податків на оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення в суді в будь-який момент після його отримання із застереженням про те, що реалізація такого права за загальним правилом стає неможливою поза строками давності, які закріплені в статті 102 Податкового кодексу України.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі N 160/11673/20 (постанова від 27 січня 2022 року) в продовження зазначених висновків, сформував правовий висновок, що процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, враховуючи сформовану Верховним Судом правозастосовну практику при вирішенні даного процесуального питання слід резюмувати, що строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (без використання процедури досудового вирішення спору) становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, викладені позивачем як в позовній заяві так і в заяві від 11.12.2024, поданій на виконання вимог ухвали суду від 26.11.2024, доводи про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати визначений п. 56.18 ст. 56 ПК України 1095-ти денний строк є безпідставними та помилковими.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач оскаржує податкові повідомлення рішення №0-0221 та №0-0221, які винесені 17.05.2023.

Натомість до суду з даним позовом позивач звернувся 20.11.2024, тобто з суттєвим пропуском шестимісячного строку звернення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Щодо відліку строку звернення із адміністративним позовом, то суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів дізнався та повинен дізнатися, що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. При визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Верховний Суд неодноразово висновував, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

У своїй позовній заяві позивач вказує, що дізнався про наявність відносно нього оскаржуваних податкових повідомлень-рішень із рішення ДПС України від 10.05.2024, яке він отримав 22.05.2024, прийнятого за результатами розгляду його скарги на податкову вимогу ГУ ДПС у Вінницькій області від 21.02.2024 №0-0232 про сплату податкового боргу.

Зокрема, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказує, що 01.03.2024 засобами поштового зв`язку ним отримана податкова вимога від 21.02.2024 №0-0232, якою його проінформовано про наявність за ним станом на 20.02.2024 податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, на загальну суму 96889 грн.

З цього приводу суд враховує, що за змістом п. 59.1. ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається контролюючим органом у разі, коли у платника податків виник податковий борг, тобто узгоджене податкове зобов`язання. При цьому податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (п. п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Таким чином факт надіслання контролюючим органом платнику податків податкової вимоги є свідченням того, що грошове зобов`язання яке визначене у такій вимозі є податковим боргом.

В даному випадку суд враховує, що податкова вимога від 21.02.2024 №0-0232 на суму податкового боргу в розмірі 96889 грн. якраз і сформована контролюючим органом за наслідками несплати позивачем грошових зобов`язань визначених згідно оскаржуваних податкових повідомлень рішень від 17.05.2023 №0-0221 на суму 21495,75 грн. та №0-0221 на суму 75429,25 грн. (21495,75 + 75429,25 = 96889 грн.).

При цьому із детального розрахунку суми податкового боргу, доданого до податкової вимоги, який позивач також отримав разом із податковою вимогою, є абсолютно зрозумілим з чого складається визначене позивачу податкове зобов`язання в загальній сумі 96889 грн., а тому позивач отримавши відповідну податкову вимогу та доданий до неї розрахунок не міг не розуміти чи принаймні усвідомлювати про те, яке саме грошове зобов`язання йому нараховане та підстави його нарахування. Більше того, про те, що позивач чітко розумів та усвідомлював обставини нарахування йому спірного податкового зобов`язання свідчить, власне, його письмова скарга до ДПС України від 11.03.2024, в якій він спростовує обставини безпідставного (на його думку) нарахування контролюючим органом грошового зобов`язання з податку на нерухове майно, відмінне від земельної ділянки, вважаючи, що належне йому нерухоме майно, на яка нараховано податок, не є об`єктом оподаткування згідно абз. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Отже, доводи позивача про те, що оскаржувані податкові повідомлення рішення він не отримував, а дізнався про їх наявність з рішення ДПС України від 10.05.2024, яке він отримав 22.05.2024, не свідчать про те, що позивач отримавши 01.03.2024 податкову вимогу про сплату боргу від 21.02.2024 №0-0232 на суму 96889 грн. з податку на нерухоме майно не міг усвідомлювати (тобто припускати) наявність відповідних рішень контролюючого органу, якими були визначені грошові зобов`язання.

Тобто принаймні з 01.03.2024 позивач повинен був дізнатися про наявність за ним податкового боргу та, як наслідок - підстави його виникнення.

Щодо неотримання позивачем податкових повідомлень-рішень, на що він посилається у позовній заяві, то з цього приводу слід врахувати, що судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі N 810/3116/18 зазначено, що відповідно до пункту 42.2. статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Враховуючи ту обставину, що грошове зобов`язання в сумі 96889 грн. набуло статусу узгодженого податкового зобов`язання, тобто стало податковим боргом, тому факт направлення (вручення) позивачу оскаржуваних податкових повідомлень рішень в порядку, визначеному ст. 42 ПК України, є підтвердженим. А отже та обставина, що позивач з певних причин можливо й не отримав через засоби поштового зв`язку оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не може вважатися достатньою та виключною підставою, при якій позивач не міг не знати (тобто припускати) наявність таких рішень за умови наступного отримання ним 01.03.2024 податкової вимоги, сформованої на суму оскаржуваних рішень.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що позивач пропустив визначений у ч. 2 ст. 122 КАС України строк звернення до суду.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин.

Так, за правилами частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід ураховувати, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та яка з обставин, незалежних від сторони, унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Водночас не звернення до суду з позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав або неправильне їх розуміння не є поважною причиною пропуску строку.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. При цьому незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не може визнаватися поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Згідно з частинами 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

В даному випадку залишаючи позовну заяву без руху суд в ухвалі від 26.11.2024 зробивши висновок про пропуск позивачем визначеного у ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, надав позивачу можливість виправити такий недолік та звернутися до суду з відповідною заявою про поновлення пропущеного строку.

Втім таке право позивач не виявив бажання реалізувати та не подав суду відповідної заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з доказами поважності його пропуску. Натомість, викладені ним повторні доводи про не застосування до спірних правовідносин шестимісячного строку, визначеного у ч. 2 ст. 122 КАС України виявилися безпідставними та спростовані судом.

Решта ж відображених у позовній заяві обставин та доводів не свідчать про об`єктивну неможливість позивача своєчасно звернутися до суду з цим позовом, а тому також спростовані судом.

Додатково суд звертає увагу, що при наявності об`єктивної неможливості вчасного звернення до суду із відповідним позовом, саме на позивача покладається процесуальний обов`язок навести переконливі доводи щодо існування певних обставин, які слугували перешкодою для вчасного звернення до суду із наданням належних, достатніх і достовірних доказів на підтвердження своїх доводів.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до іншої практики ЄСПЛ (справи "Пелевін проти України", № 24402/02, рішення від 20 травня 2010 року, п. 27; "Наталія Михайленко проти України", № 49069/11, рішення від 30 травня 2013 року, п. 31) право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Крім того, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України", правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

В даному випадку позивач неналежно віднісся до реалізації свого процесуального обов`язку та фактично проігнорував викладені в ухвалі суду від 26.11.2024 висновки про недотримання ним строку звернення до суду та пропозиції подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку з зазначенням підстав поважності його пропуску. Тому, негативні процесуальні наслідки своєї бездіяльності позивачу не варто перекладати на суд.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином враховуючи пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду та відсутністю поважних причин для його поновлення, суд доходить висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви позивачеві на підставі ч. 2 ст. 123, п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 160, 169, 251, 256, 295 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень повернути позивачеві.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович