Справа № 755/8838/24
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/8838/24 Суддя (судді) першої інстанції: Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.,

позивача - громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1

представника позивача - Шияна А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року; громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2024 року громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт 1) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач, апелянт 2) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України № 015617 від 14 травня 2024 року та рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року.

Свої вимоги мотивує тим, що 14 травня 2024 року позивач був затриманий співробітниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та відносно нього було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, зобов`язано позивача покинути територію України до 29 травня 2024 року, заборонено позивачу в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Разом з тим, позивач наголошує, що при складанні протоколу, постанови про адміністративне правопорушення та рішення про примусове повернення не було залучено перекладача, зміст документів не роз`яснено відповідачем та не перекладався, позивачу не було доведено до відома підстави прийняття рішення, а також наслідки його невиконання, порядок оскарження.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає рішення відповідача від 14 травня 2024 року неправомірними, тому звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області № 015617 від 14 травня 2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

30 жовтня 2024 року представником позивача Шияном А.О. до суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення суду щодо вимоги позивача про скасування рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України №014119 від 14 травня 2024 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача Шияна Артема Олександровича про ухвалення додаткового рішення суду, поданої в межах справи за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Така ухвала суду мотивована тим, що громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_1 дійсно під час звернення з даним позовом до суду у справі № 755/8838/24 було заявлено вимогу про скасування рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України від 14 травня 2024 року, однак вказане рішення не було долучено до матеріалів справи, тому докази щодо зазначеної позовної вимоги не було досліджено судом; про таку заборону не було зазначено у долученому до справи рішенні № 015617 від 14 травня 2024 року.

Таким чином, суд виснував відсутність процесуальних підстав для ухвалення додаткового рішення суду щодо такої вимоги та зазначив, що позивач не позбавлений права повторного звернення до суду з позовною вимогою про скасування рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України, долучивши до позовної заяви докази щодо вказаної вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 28 жовтня 2024 року, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неповним та невірним з`ясуванням фактичних обставин справи, порушенням норм матеріального права.

Відповідач наголошує, що позивачем було порушено вимоги статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; на момент винесення рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту; після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач не залишив територію України у встановлений законом строк, продовжив проживати без документів на право проживання в Україні, чим грубо порушив вимоги чинного законодавства.

Надалі, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 28 жовтня 2024 року та ухвалою суду першої інстанції від 30 жовтня 2024 року, представник позивача звернувся із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року в частині не розгляду позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року; скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення; ухвалити нове судове рішення про задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без встановлення усіх обставини справи, не розглянувши клопотання позивача про витребування доказів.

Позивач наголошує на тому, що рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року є похідним від рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, однак воно є актом індивідуальної дії, може оскаржувати окремо від рішення про примусове видворення, тому позивачем було заявлено таку вимогу.

Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права в частині забезпечення участі позивача у судовому засіданні при розгляді даної справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 грудня 2024 року о 11:40 годині.

10 грудня 2024 року представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

З огляду на взаємопов`язаність вимог апеляційних скарг Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , взаємовиключність процесуальних рішень суду першої інстанції, колегія суддів вирішила об`єднати такі скарги та здійснювати їх розгляд в межах однієї постанови.

У судове засідання 11 грудня 2024 року прибув позивач та його представник, надали пояснення по суті апеляційної скарги, відповідали на запитання колегії суддів.

При з`ясуванні колегією суддів питання необхідності залучення перекладача при розгляді даної справи, позивач зазначив, що володіє російською мовою та не заперечує проти того, що адвокат Шиян А.О. здійснюватиме йому переклад процедури судового засідання.

Разом з тим, позивач повідомив, що повністю підтримує позицію, викладену його представником у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області; зазначив, що йому відомі зміст та доводи даних документів. Від надання додаткових пояснень позивач відмовився.

Враховуючи вищенаведене та з огляду на відсутність клопотань позивача і його представника про залучення перекладача, виклик його у судове засідання; наявність у матеріалах справи процесуальних документів за особистим підписом позивача, що сформовані українською мовою, колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд справи за даної явки сторін.

Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до фактичних обставин справи, 14 травня 2024 року головним спеціалістом Фастівського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Моленковим С.О. були розглянуті матеріали та в подальшому за порушення передбачене частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ № 002260 про те, що 14 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні.

14 травня 2024 року начальником Фастівського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було розглянуто матеріали адміністративної справи відносно позивача та винесено постанову серії ПН МКМ № 002261 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 гривень.

14 травня 2024 року головним спеціалістом Фастівського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 015617 про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рішення №014119 від 14 травня 2024 року, яким зобов`язано позивача покинути територію України у строк до 29 травня 2024 року із забороню в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вбачає необхідним зазначити таке.

Перш за все, надаючи оцінку процесуальним порушення, допущеним судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваних рішень, апеляційним судом враховано наступне.

За приписами статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

З вищенаведеного вбачається, що справи з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України розглядаються судом з обов`язковим повідомленням учасників справи.

Проте, суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, розглянув справу у порядку письмового провадження, на чому відповідно акцентує увагу позивач.

Разом з тим, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту першого резолютивної частини рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року - адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області № 015617 від 14 травня 2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

За змістом мотивувальної частини даного рішення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14 травня 2024 року в частині примусового повернення до країни походження та зобов`язання покинути територію України, оскільки позивачем не надано суду доказів наявності у нього діючої посвідки про тимчасове перебування на території України, а також докази звернення позивача до органів міграційної служи із заявою про надання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну в матеріалах справи відсутні; позивач не надав ані відповідачу, ані суду доказів легального перебування на території України та доказів того, що позивач звертався до відповідних органів виконавчої влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до дня винесення рішення про примусове повернення з України, що також спростовує порушення відповідачем діючого законодавства при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення щодо примусового повернення і примусового видворення з України.

З вищенаведеного вбачається висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України № 015617 від 14 травня 2024 року.

Надалі, в частині надання оцінки рішенню про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року, суд першої інстанції зазначив, що виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав; статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, визнав протиправним та скасував лише рішення про примусове видворення з України № 015617 від 14 травня 2024 року мотивуючи наявністю процедурних порушень при прийнятті оскаржуваних рішень, а саме відсутністю перекладача.

Водночас, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року судом першої інстанції у резолютивній частині рішення не відображена; її не задоволено, як і не відхилено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів акцентує свою увагу на тому, що мотивувальна та резолютивна частина рішення суду першої інстанції очевидно суперечать одна одній.

Таким чином, враховуючи вищенаведені процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, апеляційний суд вбачає підстави для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року повністю та ухвалення нового судового рішення.

Разом з тим, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року про відмову у задоволені заяви представника позивача Шияна Артема Олександровича про ухвалення додаткового рішення суду підлягає скасуванню з огляду на наступне.

За змістом даної ухвали судом першої інстанції враховано, що громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_1 під час звернення з даним позовом до суду у справі № 755/8838/24 було заявлено вимогу про скасування рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України від 14 травня 2024 року, однак підставою її не розгляду суд зазначив відсутність такого рішення у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим та таким, що суперечать як фактичним обставинам так і матеріалам справи, оскільки 25 жовтня 2024 року відповідачем було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи відповідних доказів та на аркуші справи 106-107 наявне рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року, що в свою чергу спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність таких документів станом на дату прийняття ним рішення від 28 жовтня 2024 року.

Крім того, позивач за змістом прохальної частини позовної заяви висловлював клопотання про витребування судом відповідних рішень у відповідача (а.с.7).

Як вбачається зі змісту процесуальних документів суду першої інстанції, відповідне клопотання позивача взагалі не розглянуто, йому не надано оцінки в цілому.

Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність процесуальних підстав для ухвалення додаткового рішення суду щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року є таким, що прямо суперечить обставинам справи.

Відповідно до частини 2 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає необхідним врахувати висновки Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 499/895/19 про те, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази.

Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Відповідно до висновків Верховного Суду у справі № 2-814/10 від 20 вересня 2024 року, перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є наданням новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Таким чином, колегією суддів досліджені наступні обставини.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Статтею 23 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Статтею 31 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.

Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2024 року головним спеціалістом Фастівського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язано покинути територію України у строк до 29 травня 2024 року із забороню в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки.

За змістом апеляційної скарги відповідач наголошує, що на момент винесення рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту; після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач не залишив територію України у встановлений законом строк, продовжив проживати без документів на право проживання в Україні, чим грубо порушив вимоги чинного законодавства.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2022 року у справі № 755/7030/21.

Отже, порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

Відтак, на думку колегії суддів, відповідач у даному випадку діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством і підзаконними нормативно-правовими актами.

Щодо доводів позивача про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення, з огляду на відсутність перекладача, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Отже, перекладач та/або законний представник надаються на вимогу особи (іноземця), як то передбачено пунктом 2 Інструкції, якої в даному випадку не було.

Колегія суддів зауважує, що залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.

За змістом позовної заяви, позивач не повідомляє суд про наявність клопотань про залучення перекладача під час винесення відповідачем оскаржуваних рішень, та відповідно відмов відповідача у задоволені таких клопотань.

Оскільки у спірних правовідносинах позивач сам не заявляв клопотань про залучення перекладача, власноруч підписав пояснення, погоджуючись з тим, що йому зрозумілі положення статті 63 Конституції України (а.с.92), протокол серії ПР МКМ № 002260 (наявний підпис під роз`ясненням про можливість скористатися послугами перекладача та адвоката) (а.с.98) при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення відносно нього, суд не уважає його право за таких обставин порушеним.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16-а, від 07 лютого 2023 року у справі № 522/7918/22.

Тож, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність порушень у процедурі прийняття й оголошення оскаржуваного рішення міграційним органом в аспекті незалучення до цієї процедури перекладача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2024 року у справі № 539/2085/22.

Твердження позивача про працевлаштування у ФОП ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє, оскільки дані обставини не спростовують встановлений відповідачем факт проживання позивача без документів на право проживання в Україні. Крім того, зі змісту пояснень позивача від 14 травня 2024 року вбачається, що останній повідомив інформацію про відсутність офіційного працевлаштування (а.с.92).

Інших доводів щодо противності оскаржуваного рішення про примусове видворення № 015617 від 14 травня 2024 року, матеріали позовної заяви не містять.

На підставі вищенаведеного у сукупності колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень частини першої статті 13 та частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», встановлено факт порушення позивачем міграційного законодавства, а також того, що, починаючи з 13 лютого 2024 року позивач не вчиняв жодних дій з метою легалізації свого перебування на території України, відтак у відповідача станом на 14 травня 2024 року були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення про примусове видворення з України № 015617 від 14 травня 2024 року, що унеможливлює висновок про його протиправність.

Надаючи оцінку вимогам позивача про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року, судом враховано таке.

Системний аналіз законодавчих норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої у частини другій статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 цього Закону не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 264/4077/17, від 18 липня 2019 року у справі № 229/176/17, від 18 червня 2020 року у справі № 758/13408/18.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до листа Служби Безпеки України від 14 травня 2024 року №51/34-959 повідомлено відповідача про те, що в ході здійснення контррозвідувальних заходів на каналі в`їзду-виїзду громадян отримано відомості про позивача, зокрема про порушення ним Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме проживання на території України після закінчення терміну перебування. Разом з тим, за змістом даного листа зазначено, що позивач можливо причетний до протиправної діяльності на шкоду державній безпеці України (а.с.101).

Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

Водночас судом апеляційної інстанції не виявлено обставин, які б забороняли б примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за частиною другою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, позивачем було добровільно сплачено суму штрафу (а.с.57).

Однак, докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, в матеріалах справи відсутні.

Порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України терміном на три роки.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2022 року у справі № 755/7030/21.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом скасування спірного рішення органу Державної міграційної служби в частині заборони подальшого в`їзду в Україну терміном на три роки.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із пунктом 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 пункту 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 242, 308, 315, 311, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року - скасувати.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року - скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну №014119 від 14 травня 2024 року відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан