Справа № 627/259/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р.Справа № 627/259/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, в особі адміністративної комісії при виконавчому комітеті на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Вовк Л.В., вул. Карла Маркса, 15, cмт. Краснокутськ, Краснокутський, Харківська, 62002, по справі № 627/259/24

за позовом ОСОБА_1

до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, в особі адміністративної комісії при виконавчому комітеті

про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

27.03.2024 ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, в особі адміністративної комісії при виконавчому комітеті (надалі також відповідач. апелянт), в якому просила суд скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення №20 від 12.03.2024 про накладення на неї штрафу у розмірі 13600 грн та закрити провадження.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 15 серпня 2024 року по справі № 627/259/24 позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову №20 від 12.03.2024, винесену адміністративною комісією при виконавчому комітеті Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.156 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 13600,00 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 484,48 грн за подання адміністративного позову.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справ, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наполягав на законності та обґрунтованості спірної постанови, оскільки в ході розгляду адміністративної справи стосовно позивача було підтверджено належними доказами факт того, що 13.01.2024, близько 19 год 09 хв, перебуваючи на робочому місці в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », здійснила продаж алкогольних напоїв неповнолітній ОСОБА_2 . Вважає, що наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КУпАП, підтверджується такими доказами: складеним 14.02.2024 протоколом по справі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 555334, у якому зафіксовано факт продажу ОСОБА_1 алкогольного напою неповнолітній особі ОСОБА_2 , письмовими поясненнями потерпілої ОСОБА_3 , згідно з якими, 13.01.2024 невідома жінка в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » продала їй та її подрузі алкогольні напої; письмовими поясненнями свідка ОСОБА_3 ; копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка станом на 13.01.2024 є неповнолітньою особою, копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 , 26.11.2010, яка станом на 13.01.2024 є малолітньою особою; поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , витягом про державну реєстрацію прав РКП «Краснокутського БТІ» від 14.01.2011, згідно з якими власником нежитлової будівлі-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є ОСОБА_5 ; випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб , фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 03.08.2021, згідно з якою ОСОБА_1 з 22.06.2011 є фізична особа-підприємець; копією паспорту громадянина України ОСОБА_1 , виданого Солоницівським ВМ Дергачівського РВ УМВС України в Харківській області від 13.12.1997; ліцензією Головного управління ДПС у Харківській області від 17.С1.2024 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями ОСОБА_1 ; випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 30.03.2005, згідно з якою ОСОБА_5 є фізична особа-підприємець; рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10.11.2010, згідно з яким за ОСОБА_5 визнано право власності на комплекс нежитлових будівель за вище зазначеною адресою; диском з відеозаписом, на якому молоді дівчата, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , сидять за столом та вживають алкогольні напої; довідкою ПОГ СП Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області від 16.02.2024, що ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не притягувалася. Стверджує, що інкриміноване позивачеві порушення було встановлено уповноваженою особою поліції не в час його вчинення, а тому протокол складено більше ніж через місяць після вчинення позивачем відповідного правопорушення. Вважає, що факт продажу позивачем алкоголю неповнолітнім підтверджуються поясненнями свідків та відеозаписом того, як малолітні особи вживають алкоголь.

Позивач правом подання відзиву на позов не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 268 надалі - КАС України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.

14.02.2024 ПОГ СП Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області Ковалем С. О. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №555334 про те, що 13.01.2024, близько 19 год 00 хв, ОСОБА_1 , перебуваючи на своєму робочому місці в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , в порушення ст.15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» здійснила продаж алкогольних напоїв неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 КУпАП.

За результатами розгляду протоколу адміністративною комісією при виконавчому комітеті Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області прийнято постанову № 20 від 12.03.2024, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 13600,00 грн.

Як зазначено у постанові, що ФО-П ОСОБА_1 , перебуваючи на своєму робочому місці в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: вул. Перемоги, №11-А/38-Б в с-щі Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, в порушення ст. 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» здійснила продаж алкогольних напоїв неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач, вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив протиправності постанови про притягнення позивача до відповідальності за адміністративне правопорушення з огляду на відсутність жодних належних та допустимих доказів вчинення позивачем інкримінованого їй правопорушення у вигляді реалізації алкогольних напоїв неповнолітній особі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вказує, що ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.

Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.

Нарешті, "у спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб`єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб`єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.

Також заслуговує й акцент положень Конституції України на необхідності визначення способу вчинення дій або прийняття рішень для суб`єкта владних повноважень (процедури їх вчинення) саме на рівні закону. Оскільки рішення або дії суб`єктів владних повноважень як органів публічної адміністрації прямо впливають на права та інтереси інших осіб, вимоги до процедури їх вчинення, які запобігають порушенням прав осіб та свавільності повинні бути встановлені саме законодавчим органом як органом представницької демократії як одна із передумов дотримання принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обмеження щодо продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів встановлені статтею 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті забороняється продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових, тютюнових виробів, електронних сигарет, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пристроїв для споживання тютюнових виробів без їх згоряння: 1) особами, які не досягли 18 років.

Продавець пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових або тютюнових виробів зобов`язаний отримати у покупця, який купує пиво (крім безалкогольного), алкогольні напої, слабоалкогольні напої, вина столові або тютюнові вироби, паспорт або інші документи, які підтверджують вік такого покупця, якщо у продавця виникли сумніви щодо досягнення покупцем 18-річного віку.

У разі відмови покупця надати такий документ продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових або тютюнових виробів такій особі забороняється.

За ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Частиною 2 ст. 156 КУпАП передбачена відповідальність за порушення працівником підприємства (організації) торгівлі або громадського харчування правил торгівлі пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, тютюновими виробами, електронними сигаретами та рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пристроями для споживання тютюнових виробів без їх згоряння, а саме: торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, тютюновими виробами, електронними сигаретами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пристроями для споживання тютюнових виробів без їх згоряння у приміщеннях або на територіях, заборонених законом, або в інших місцях, визначених рішенням відповідного органу місцевого самоврядування як такі, де роздрібна торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, тютюновими виробами, електронними сигаретами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пристроями для споживання тютюнових виробів без їх згоряння заборонена, або торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, тютюновими виробами, електронними сигаретами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пристроями для споживання тютюнових виробів без їх згоряння через торгові автомати чи особами, які не досягли 18-річного віку, а також продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, тютюнових виробів, електронних сигарет, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пристроїв для споживання тютюнових виробів без їх згоряння особі, яка не досягла 18-річного віку, або продаж тютюнових виробів в упаковках, що містять менш як 20 сигарет або цигарок, чи поштучно (крім сигар), або торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, винами столовими у заборонений рішенням відповідного органу місцевого самоврядування час доби.

Санкція цієї статті передбачає відповідальність у виді штрафу у розмірі від чотирьохсот до восьмисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз наведених приписів чинного законодавства у контексті спірних правовідносин свідчить, що визначальним для встановлення наявності або відсутності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності складу адміністративного правопорушення є належним чином зафіксований та підтверджений належними та допустимими доказами факт реалізації алкогольних напоїв особі, яка не досягла 18-річного віку.

Згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: уповноважені на те посадові особи: органів Національної поліції (зокрема, ст. 156 КУпАП).

Відповідно до ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Колегія суддів зауважує, що вимоги ст. 256 КУпАП є імперативними в частині зазначення обов`язкових відомостей у протоколі про адміністративне правопорушення та підлягають виконанню всіма без виключення посадовими особами, які уповноваженні на складання протоколів про адміністративне правопорушення, що визначені у ст. 255 КУпАП.

При цьому, норми цієї статті мають бланкетний характер, оскільки вичерпно не відображають відомостей, які необхідно зазначати у протоколі про адміністративне правопорушення, для чого слід відсилатись до інших нормативно-правових актів з урахуванням конкретних обставин справи.

Нормативно-правовим актом, який більш детально регулює порядок складення протоколу про адміністративне правопорушення є Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджена наказом МВС України від 06.11.2015 № 1376.

Відповідно до п. 9 розділу ІІ цієї Інструкції, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення в ньому зазначаються, зокрема: у графі «до протоколу додається» - пояснення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, викладені на окремому аркуші, рапорти посадових осіб органів поліції, довідки, акти тощо (у разі складення).

Згідно з ч. 1 ст. 271 КУпАП інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №555334 від 14.02.2024, у графі «потерпіла» зазначена потерпіла ОСОБА_2 , однак всупереч вимог ст. 256, 271 КУпАП, підпис неповнолітньої потерпілої відсутній та не зазначено про її законного представника ОСОБА_16 .

Також у протоколі про адміністративне правопорушення відсутній запис (інформація) про свідків, зокрема, свідка ОСОБА_3 , яка нібито була очевидцем події, що підтверджується письмовими поясненнями, що також не відповідає приписам вимогам ст. 256 КУпАП.

У протоколі про адміністративне правопорушення від 14.02.2024, в графі «До протоколу додається» працівником поліції зазначено: «матеріали: пояснення, диск з відеозаписом». Отже, у протоколі не вказано чиї пояснення, щодо яких обставин, від якої дати додаються до протоколу про адміністративне правопорушення, що, на думку колегії суддів свідчить про порушення вимог ст. 256 КУпАП.

Однак, таких суттєвих процедурних вимог у вказаній справі про адміністративне правопорушення дотримано не було.

Таке не зазначення порушує право особи на захист , оскільки особа відносно якої складається протокол про адміністративне правопорушення не може належним чином врахувати докази, на підставі яких їй інкримінується відповідне правопорушення , а тому не може завчасно та належним чином підготувати свою позицію захисту при розгляді справи компетентним органом , у цьому випадку адміністративною комісією при виконавчому комітеті.

Таким чином, додані до протоколу про адміністративні правопорушення докази, якими обґрунтовувалося вчинення позивачкою адміністративного правопорушення за ч.2 ст.156 ч.2 КУпАП є такими , що отримані з порушенням встановленого законом порядку.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010, яким є обов`язковим до виконання на території України, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина, з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел фактичних даних, не уповноваженою на те особою тощо є неналежними доказами.

Крім того, у порушення вимог ст. 256 КУпАП, в протоколі про адміністративне правопорушення, працівник поліції не зазначив який або які алкогольні або слабоалкогольні напої продала нібито ОСОБА_1 неповнолітній особі чи неповнолітнім особам, а також кількість та вартість таких напоїв.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що приписами ст. 254 КУпАП чітко визначено право уповноваженої особи скласти протокол про адміністративне правопорушення не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення.

Проте, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні відомості про день та обставини виявлення інкримінованого позивачеві правопорушення, а також джерело інформації про виявлене адміністративне правопорушення. При цьому, матеріали справи свідчать, що під час розгляду справи адміністративною комісією не встановлювалися такі обставини.

Отже, твердження апелянта про те, що протокол складений не у день вчинення, а з моменту коли працівник поліції дізнався про вчинення відповідного правопорушення з інформації щодо продажу алкоголю неповнолітній ОСОБА_3 від директора Краснокутського ліцею №1, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не свідчить про дотримання поліцейським вимоги ст. 254 КУпАП в частині дотримання строку складання протоколу. Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Красноскутської селищної ради при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення від 14.02.2024 не з`ясувала даних обставин та не надала їм оцінки.

При цьому колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та неспростовним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а є лише формою фіксації правопорушення.

Таким чином протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог КУпАП та дані, які викладені в ньому викликають сумніви щодо об`єктивності та повноти встановлення обставин справи, а також вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 156 КУпАП.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, адміністративними комісіями при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад.

Адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, за правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 156 КУпАП (ч. 1 ст. 218 КУпАП).

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. (ст. 280 КУпАП)

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Опис обставин, установлених під час розгляду справи, повинен містити вказівку на дату, час, місце вчинення адміністративного правопорушення, його суть.

У контексті ч. 2 ст. 156 КУпАП опис обставин, крім згаданого вище, має містити ідентифікуючі дані особи, якій продано алкогольні, слабоалкогольні напої або тютюнові вироби (прізвище, ім`я, по батькові, повна дата народження), а також кількісні й вартісні характеристики проданого напою чи виробу.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність... (ст. 33 КУпАП).

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Слід зазначити, що склад правопорушення це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт; об`єктивна сторона; суб`єкт; та суб`єктивна сторона.

У рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 (заява №36673/04) зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Виходячи з практики застосування Європейським судом Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із перелічених елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Так, у спірній постанові зазначено, що ФО-П ОСОБА_1 , перебуваючи на своєму робочому місці в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , в порушення ст.15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» здійснила продаж алкогольних напоїв неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надаючи оцінку спірній постанові колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення має бути зроблений відповідачем виключно на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт скоєння адміністративного правопорушення.

Аналіз наведених норм також свідчить, що саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складання ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення особою , яка притягується до адміністративної відповідальності правил торгівлі алкогольними напоями, а саме: продаж алкогольних напоїв особі, яка не досягла 18-річного віку, за що передбачена відповідальність згідно з ч. 2 ст. 156 КУпАП.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 заперечувала свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КУпАП посилаючись на те, що при винесенні постанови відповідач не керувався жодним належним та достатніми доказами, які б підтверджували її вину у скоєнні правопорушення.

Тобто позивачем заперечується вчинення адміністративного правопорушення, яке їй інкримінується.

Так, відповідач на підтвердження правомірності своїх висновків надав до суду письмові докази, а саме:

- складений 14.02.2024 протокол по справі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 555334, у якому зафіксовано факт продажу ОСОБА_1 13.01.2024 алкогольного напою неповнолітній особі ОСОБА_2 ,

- письмові пояснення потерпілої ОСОБА_7 , згідно з якими, 13.01.2024 невідома жінка в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » продала їй та її подрузі ОСОБА_3 алкогольні напої;

- письмові пояснення свідка ОСОБА_3

- копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які станом на 13.01.2024 є неповнолітніми особами;

- пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

- витяг про державну реєстрацію прав РКП «Краснокутського БТІ» від 14.01.2011, згідно з якими власником нежитлової будівлі-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є ОСОБА_5 ;

- виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 03.08.2021, згідно з якою ОСОБА_1 з 22.06.2011 є фізична особа-підприємець;

- копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 , виданого Солоницівським ВМ Дергачівського РВ УМВС України в Харківській області від 13.12.1997;

- ліцензія Головного управління ДПС у Харківській області від 17.С1.2024 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями ОСОБА_1 ;

- виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 30.03.2005, згідно з якою ОСОБА_5 є фізична особа-підприємець;

- рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 10.11.2010, згідно з яким за ОСОБА_5 визнано право власності на комплекс нежитлових будівель за вище зазначеною адресою;

- диск з відеозаписом, на якому молоді дівчата, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , сидять за столом та вживають алкогольні напої;

- довідка ПОГ СП Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області від 16.02.2024, що ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не притягувалася.

Фактично підставою для звинувачення позивача у вчиненні нею адміністративного правопорушення слугував протокол про адміністративне правопорушення, складений на підставі пояснень ОСОБА_1 , потерпілої, свідків та відеозапису, на якому молоді дівчата, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , сидять за столом та вживають алкогольні напої.

Під час судового розгляду були досліджені письмові пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , наданих працівникові поліції від 14.02.2024, пояснення свідка ОСОБА_5 від 14.02.2024, письмові пояснення неповнолітніх свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 письмові пояснення свідка ОСОБА_16 від 13.02.2024, письмові пояснення свідка ОСОБА_6 від 13.02.2024, письмові пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_19 від 13.02.2024.

Також судом був досліджений протокол засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Краснокутської селищної ради від 13.03.2024 та встановлено, що адміністративною комісією під час засідання була допитана потерпіла неповнолітня ОСОБА_2 , в присутності матері ОСОБА_16 та представника служби у справах дітей Краснокутської селищної ради, яка пояснила, що 13.01.2024 вона зі своїми подругами ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_20 перебували в кафе «Міраж», де потерпіла підійшла до барної стійки та замовила 4 пластикових стакана коктейлю віскі з колою для себе та подруги ОСОБА_21 , вартістю 50,00 грн за один коктейль, на загальну суму 200,00 грн. Розрахувалася вона за коктейль готівкою, однією купюрою, при цьому фіскальний чек барменом не видавався. Випивши з ОСОБА_22 зазначений коктейль, пішли знову до барної стійки, придбавши кожна коктейль «Бронепоїзд», який складається з 6 шотів з алкогольних та неалкогольних напоїв. Кожна з них випила по коктейлю, після випитого нічого більше нічого не пам`ятає. Під час вживання алкогольних напоїв потерпілою, дівчата знімали відео.

На засіданні комісії надала свої пояснення неповнолітня свідок ОСОБА_3 , в присутності матері ОСОБА_6 та представника служби у справах дітей Краснокутської селищної ради, яка пояснила, що 13.01.2024 вона з подругами пішла в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де підійшовши до барної стійки з ОСОБА_23 замовили собі по коктейлю віскі з колою та кальян. Після чого, знову за барною стійкою придбали алкогольний коктейль «Бронепоїзд», після випитого їй стало зле, нічого не пам`ятає, прокинулася вдома.

Допитаний на засіданні комісії свідок ОСОБА_14 , в присутності матері ОСОБА_24 та представника служби у справах дітей Краснокутської селищної ради , пояснив , що 13.01.2024 його до кафе « ОСОБА_25 » запросила знайома ОСОБА_26 відсвяткувати її День народження. Прийшовши до кафе близько 18 год 00 хв, на вході у приміщення, його запитали чи він повнолітній та чи буде вживати спиртні напої. Свідок повідомив, що не буде, та зайшов до залу приміщення, після чого сів за стіл до дівчат, які вживали алкогольні напої та знімали на відео. Потім дівчатам ОСОБА_27 та ОСОБА_22 стало зле та їх відвезли додому.

Надаючи оцінку письмовим поясненням свідків, колегія судів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для відхилення письмових пояснень показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , оскільки зазначені особи під час розгляду адміністративною комісією справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не допитувалися.

Також колегія суддів враховує, що пояснення свідка ОСОБА_14 , надані під час засідання адміністративної комісії, не містять жодних свідчень про наявність саме 13.01.2024 факту продажу саме ОСОБА_1 неповнолітній ОСОБА_2 , алкогольних та/або слабоалкогольних напоїв (у тому числі їх типу(найменування), кількості та вартості).

Письмові пояснення позивачки, надані працівнику поліції 14.02.2024, про те, що вона не виключає можливості щодо продажу 13.01.2024 алкогольних напоїв неповнолітній особі, за своїм змістом фактично не підтверджує та не спростовує її вини у вчиненні інкримінованого правопорушення.

При цьому, на висловлене у письмових поясненнях від 14.02.2024 щире каяття позивачки та визнання нею вини колегія суддів до уваги не бере в силу висновків викладених у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 537/2088/17, відповідно до яких: «сам факт визнання особою вини у порушенні не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. З`ясування обставин, за яких вчинено адміністративне правопорушення, яке позивачу поставлено за провину, буде неповним і поверховим, якщо не дослідити його в усіх тих аспектах, про які зазначено вище».

З дослідженого судом апеляційної інстанції відеозапису, наданого відповідачем на DVD-R диску разом з матеріалами справи №20/2024 адміністративної комісії при виконавчому комітеті, в якості доказу на підтвердження вини ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 156 КУпАП встановлено, що на ньому зафіксовано, як молоді дівчата, які називають себе ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , сидять за столом в приміщенні та вживають невідому рідину. На зазначеному відео мається наступний запис: WhatsApp Video 2024-02-15 at 12.26.45.

Тобто з вказаного відеозапису неможливо встановити точні дату, час та місце відеозйомки. Більш того, на цьому відеозаписі не зафіксований факт саме продажу ОСОБА_1 неповнолітнім особам алкогольних напоїв.

Колегія суддів наголошує, що диспозиція ч. 2 ст. 156 КУпАП стосується, у цьому випадку, саме продажу алкогольних напоїв неповнолітнім особам, та не покладає обов`язків на працівників підприємства (організації) торгівлі або громадського харчування слідкувати за тим, щоб у їх закладах неповнолітні не вживали алкоголь.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Таким чином, наданий відповідачем відеозапис на DVD-диску підпадає під визначення електронного доказу, встановлене ст. 99 КАС України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом відповідача або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого - ознаки цифрового підпису автора.

Разом з тим, шляхом огляду змісту DVD-R диску, судом встановлено, що на відеозапису відсутній цифровий підпис як їх автора, так і особи, уповноваженої на виготовлення копії відеозапису.

Таким чином, наданий суду відеозапис не є допустимим доказом в розумінні ст. 74 КАС України.

При цьому, до матеріалів справи не надано носій, на який безпосередньо здійснений запис нібито правопорушення, який відповідно до вимог вищенаведених норм Закону є оригіналом такого електронного доказу.

Крім того, зазначений відеозапис, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.156 КУпАП, не містить відомостей про технічний засіб, яким проведена відеозйомка.

Отже, вказаний відеозапис, не є належним і допустимим доказом. Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові у справі № 337/3389/16-а від 30.05.2018.

Тобто, фактично спірна постанова ґрунтується лише на показах потерпілої ОСОБА_2 , та свідка, ОСОБА_3 (яка у свою чергу є потерпілою у іншому адміністративному провадженні щодо притягнення позивача до відповідальності за цими ж саме фактичними обставинами).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Також, відповідно до статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Як наслідок на переконання суду дані відображенні відповідачем про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 156 КУпАП є сумнівними з зазначених вище підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту».

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду відповідачем надано не було.

При цьому, суд зауважує, що у справах «Малофєєва проти росії»(«Malofeyeva v. russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти росії»(«Karelin v. russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Карелін проти росії, пункт 54 справи Озеров проти росії, пункти 44-45 справи Кривошапкін проти росії).

Крім того, відповідно до ст. 62 Конституції України що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення закріплені у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ухвалив спірну постанову з численними порушеннями вимог КУпАП, що призводить до її невідповідності як вимогам КУпАП так і ч. 2 ст. 2 КАС України, як наслідок, наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не бере до уваги надану апелянтом постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2024 по справі № 627/258/24за позовом ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області в особі адміністративної комісії при виконавчому комітеті про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 11.03.2024 про накладення адміністративного стягнення за вчинення останньою адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КУпАП з таких підстав.

Колегія суддів враховує, що відповідно до частин четвертої, п`ятої та сьомої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Звільнення ж від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 №6-327цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.04.2018 у справі № 825/705/17, від 06.03.2019 у справі № 813/4924/13-а, від 15.11.2019 у справі № 826/198/16, від 12.10.2020 у справі № 814/435/18 і були застосовані Верховним Судом також і при розгляді справи № 826/7424/17 (постанова від 30.09.2021).

Колегія суддів акцентує увагу й на тому, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Отже, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №522/7758/14-ц.

Водночас преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи не має абсолютного характеру, оскільки відповідно до статті 2 КАС України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно з імперативними положеннями частини 4 статті 9 КАС України, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.

Так, Верховним Судом, у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 818/154/16 наголошено, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Також, колегія суддів враховує, що за змістом статті 78 КАС України преюдиційними можуть бути саме обставини, встановлені у судовому рішенні, яке набуло законної сили.

Проте преюдиція не поширюється на правову оцінку таких обставин, оскільки відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таке застосування норм процесуального права відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у пункті 32 постанови від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144 гс18), згідно з яким преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

За таких обставин, висновки, викладені у постанові Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 627/258/24 від 03.12.2024 не мають преюдиційного значення, а фактично є правовою оцінкою, наданою судом певному факту при розгляді іншої справи, а отже не мають жодного значення для розгляду цієї справи.

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 9, 243, 286, 308, 310, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, в особі адміністративної комісії при виконавчому комітеті залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15 серпня 2024 року по справі № 627/259/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк