Справа № 138/3010/24
Суддя: Київська Т. Б.
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 138/3010/24
Провадження №:2-а/138/29/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2024 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в особі головуючого судді Київської Т.Б., розглянувши в письмовому провадженні без виклику сторін матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та стягнення матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, зокрема, що 12.07.2021 позивач набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» згідно з рішенням ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.В Україні ОСОБА_1 проживає вже довгий час, тут вона отримала загальну середню та вищу освіту, вийшла заміж за громадянина України. 26.08.2021 позивач отримала тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_2 та зобов`язалася до 12.07.2023 припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України». Разом з тим, у зв`язку з початком 24.02.2022 повномасштабного збройного вторгнення російської федерації на територію України було розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією. Станом на сьогодні консульські установи рф на території України не функціонують. Через припинення їхньої роботи подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим. Позивач з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення громадянства російської федерації. Позивач звернулась до Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області з декларацією про відмову від іноземного громадянства. В прийнятті декларації їй було відмовлено, і цю відмову ОСОБА_1 оскаржила до суду. На даний момент справа № 320/27432/23 перебуває в провадженні Київського окружного адміністративного суду. Також зазначає, що хоча на сьогодні і подовжений строк для виходу з іноземного громадянства, можливості пролонгувати дію тимчасового посвідчення громадянина України немає через відсутність підзаконного нормативно правового акту. 12.10.2024 позивач зі своїми батьками перетинала пункт пропуску через державний кордон для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» на напрямку «виїзд з України». Працівниками відповідача після перевірки документів було повідомлено позивачу про наявність ознак вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП. В результаті чого в подальшому було складено постанову про накладення адміністративного стягнення № 116807, згідно якої ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та притягнено до відповідальності у вигляді штрафу в сумі 5 100,00 грн. Оскільки ОСОБА_1 набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України вона є громадянкою України та не може вважатися іноземцем. Відтак, позивач не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 203 КУпАП.З наведеного вбачається, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення і притягнення її до відповідальності є незаконним, а тому просить суд скасувати зазначену постанову. Крім того, черга позивача на пункті перетину кордону підійшла близько 12 год. 00 хв. 12.10.2024. Пропустили позивача через кордон близько 15 год. 20 хв. Більше 3 годин зайняло складання матеріалів про адміністративне правопорушення. Позивач була вимушена звернутись за допомогою адвоката. В телефонному режимі адвокат надала консультації щодо порядку дій, аргументів, які необхідно висловлювати представникам відповідача, змісту пояснень, які необхідно скласти тощо. Вартість цієї послуги складає 2 000,00 грн, і цю суму вона вважає матеріальною шкодою, спричиненою позивачеві протиправними діями відповідача, яку вона просить стягнути з останнього. Також зважаючи на викладені обставини позивач вважає, що їй крім іншого було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5000,00 грн. та просить стягнути з відповідача.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.10.2024 було відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, витребувано у відповідача матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.203 КУпАП. Копію ухвали отримано відповідачем 08.11.2024.

19.11.2024 до суду надійшов відзив на позов, який мотивований тим, зокрема, що 12.10.2024 під час виїзду з території України в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський», позивач на паспортний контроль надала дійсний паспорт громадянки російської федерації для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданий 30.01.2017 МЗС росії 38001. Під час внесення інформації до відомчої бази даних осіб, які перетинають державний кордон, відбулось спрацювання бази даних ГАРТ-1П ПТР-90, що свідчить про перевищення іноземцем встановленого строку перебування на території України. Для підтвердження законності перебування на території України, позивач надала тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 26.08.2021 органом 8010, терміном дії до 12.07.2023 та довідку про реєстрацію особи громадянином України, видану 01.09.2021, що є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України. За результатами перевірки встановлено: станом на 12.10.2024 в Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні відомості про видачу громадянці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документів, що оформляються із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру та підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус; термін дії тимчасового посвідчення громадянина України серії НОМЕР_4 закінчився 12.07.2023; 13.03.2023 позивач в`їхала на територію України як громадянка російської федерації; впродовж 2021-2024 років позивач перетинала державний кордон України як громадянка російської федерації, що підтверджується інформацією з інформаційно телекомунікаційної системи прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України; документована дійсним паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданого 30.01.2017 МЗС росії 38001, терміном дії до 30.01.2027, що свідчить про наявність у позивача громадянства російської федерації; інших підтверджуючих документів на перебування в Україні після 12.07.2023 позивач не мала.Відносно позивача складено протокол серії ПдРУ №254314 про адміністративне правопорушення, відповідальність про яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП. За результатами розгляду матеріалів справи, уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону винесено постанову серії ПдРУ №116807 від 12.10.2024, якою позивача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 (п`ять тисяч сто) гривень. Винесена Постанова відповідає вимог кодексу України про адміністративні правопорушення, винесена у встановлені строки, адміністративне стягнення накладено в межах санкції частини 2 статті 203 цього Кодексу. Оскарження дій державного органу є необґрунтованим, якщо ці дії вчинені відповідно до вимог чинного законодавства та в межах його повноважень. Крім того зазначив, що підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди немає. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу вказав про те, що позивач не довів дійсність витрат на правову допомогу, а перелічені послуги в акті виконаних робіт не співпадають дійсності.

Головуюча суддя Київська Т.Б. перебувала у відпустці у період з 18.11.2024 по 29.11.2024, включно, на підставі наказу №217 по Могилів-Подільському міськрайонному суду Вінницької області від 12.11.2024.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02.12.2024 витребувано у ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області докази.

09.12.2024 до суду надійшли витребувані матеріали.

Головуюча суддя Київська Т.Б. перебувала у відрядженні у період з 09.12.2024 по 10.12.2024, включно, на підставі наказу №25 по Могилів-Подільському міськрайонному суду Вінницької області від 06.12.2024.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.12.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Представник позивача належним чином повідомлена про розгляд даної адміністративної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавала.

Зважаючи на викладене суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ст. 9, 77 КАС України розгляд справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, вільності та свободи у поданні суду доказів в обґрунтування свої вимог та заперечень та доведенні перед судом в їх переконливості; однак, у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, 12.10.2024 було складено протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ №254314 відносно ОСОБА_1 про те, що вона вчинила адміністративне правопорушення, а саме 12.10.2024 о 12 год. 45 хв. в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» у напрямку «виїзд з України» виявлена громадянка, яка перевищила встановлений строк перебування на території України, а саме протягом 180 днів перебування перебувала на території України більше 90 днів, тобто перевищила строк перебування більше ніж на 30 днів (більше одного року) чим порушила положення п.2 п.п.2 «Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 №150, тобто вчинила правопорушення передбачене ч.2 ст.203 КУпАП. Крім того, у протоколі зазначено, що перекладача позивач не потребує та такий не залучався, пояснення бажала надавати українською мовою (а.с.10).

В матеріалах справи також наявне письмове пояснення позивача від 12.10.2024 в яких вона зазначила, зокрема, що вона заперечує проти вчинення нею будь-якого правопорушення, вона є громадянкою України, набула громадянство України 12.07.2021, отримала тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_5 . Її громадянство скасоване не було, станом на момент подання пояснень є громадянкою України та не потребує жодного дозволу на проживання на території України. Посилання на те, що вона порушила строки перебування в Україні є неправомірними. При перетині державного кордону України позивачем було пред`явлено вказане тимчасове посвідчення громадянина України, документ про зареєстроване місце проживання, а також довідку про реєстрацію особи громадянином України №2066/2021, однак такі не були взяти до уваги. Також повідомила, що у суду знаходиться її позов щодо протиправної відмови у прийнятті у неї ДМС України декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства рф (а.с.11).

На підтвердження зазначених у своїх поясненнях обставин надала до суду: копію ухвали Київської окружного адміністративного суду від 15.08.2023 про відкриття провадження у справі за її позовом до ЦМУ ДМСУ у м.Києві та Київської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (а.с.9); тимчасове посвідчення серії НОМЕР_6 , дата видачі 26.08.2021, строк дії до 12.07.2023, в якому зазначено адресу реєстрації місця проживання позивача, а саме: АДРЕСА_1 , дата реєстрації 28.12.2010, а також зазначено, що цей документ відповідно до ЗУ «Про громадянство України» посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України (а.с.8); довідку №2066/2021 про реєстрацію особи громадянином України, зі змісту якої слідує, що рішенням ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області від 12.07.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», довідка видана до національного паспорта НОМЕР_3 , виданого 30.01.2017, орган, що видав паспорт МЗС росії НОМЕР_7 та до посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_8 виданої 07.05.2019, орган, що видав 8101 і є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України до тимчасового посвідчення громадянина України (а.с.7)

На підставі вказаного вище протоколу про адміністративне правопорушення, постановою про накладення адміністративного стягнення №116807 від 12.10.2024 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 5100,00 грн. (а.с.12). Копію постанови отримано позивачем того ж дня, про що свідчить її підпис на вказаній постанові.

Також як доказ обставин, на які посилається позивач у своєму позові, надала до суду копію відповідь ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області №8010.4.1-44911/80.3-24 від 16.10.2024 зі змісту якої слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України».

Як стверджує позивач, в постанові не доведено правомірність оскаржуваного рішення та наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, зокрема, зважаючи на те, що позивач є громадянкою України, а тому не може вважатись іноземцем та як наслідок бути притягнутою до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП.

Згідно зі ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.2 ст.203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суб`єктом даного адміністративного правопорушення є іноземці та особи без громадянства.

Згідно оскаржуваної постанови, позивач порушила п.п.2 п.2 «Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012.

Так п.п.2 п.2 вказаної вище постанови передбачає, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Тобто вказані вище положення зазначеного порядку стосуються саме іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України» Громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішенням ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області від 12.07.2021, набула громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України». Також дана обставина підтверджується копією тимчасового посвідчення серії НОМЕР_6 та відповіддю ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області №8010.4.1-44911/80.3-24 від 16.10.2024.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Також вказаною вище статтею встановлено, що для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається, зокрема, іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України» громадяни російської федерації та громадяни республіки білорусь (крім осіб, зазначених у пункті 3 цього розділу), які в період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону України "Про громадянство України" і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, зобов`язані подати документ про припинення іноземного громадянства до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, якщо строк виконання поданого зобов`язання сплив.

Згідно ч.1 ст.28 Закону України «ПроЄдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» тимчасове посвідчення громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і видається особі, яка досягла чотирнадцятирічного віку, набула громадянства України та взяла зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з дня набуття громадянства України.

Також, ухвалою суду від 02.12.2024 витребувано у ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області копію рішення про надання позивачу громадянства України та інформацію про чинність даного рішення.

09.12.2024 до суду надійшли витребувані матеріали, зокрема, заява про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 30.03.2021 та прийняте 12.07.2021 рішення, з якого слідує, що ОСОБА_1 оформила набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про громадянство України». Також у листі №8010.4.2/102395-24 від 06.12.2024 зазначено, що вказане рішення не скасовано.

Зважаючи на викладені вище положень суд дійшов висновку, що позивач є громадянином України починаючи з 12.07.2021, оскільки, крім іншого, матеріали справи не містять доказів скасування рішення про надання позивачу громадянства України. Більш того, ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області у своєму листі від 16.10.2024 та від 06.12.2024 також підтвердив дану обставину. Саме по собі закінчення строку дії тимчасового посвідчення громадянина України не може бути розцінене судом, як припинення громадянства України позивачем, оскільки цей документ лише посвідчує такий статус та видається особі, яка вже набула громадянство України, з метою оформлення в подальшому паспорта громадянина України.

Вказане вище свідчить, що ОСОБА_1 не є суб`єктом зазначеного у постанові про накладення адміністративного стягнення №116807 від 12.10.2024 адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, оскільки є громадянином України починаючи з 12.07.2021.

У відповідності до вимог ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, за обставини відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У силу п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На підставі наведеного та беручи до уваги те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів наявності підстав вважати, що позивач є суб`єктом вказаного вище адміністративного правопорушення, що свідчить про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, а тому суд приходить до висновку про необхідність скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №116807 від 12.10.2024 та закриття провадження в справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях позивача складу адміністративних правопорушень.

Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд зважає на таке.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 158 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

В свою чергу, Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 №4(пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 згаданої Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Враховуючи викладене вище, з огляду на не встановлення характеру та обсягу страждань, яких позивач зазнала внаслідок прийняття відповідачем відповідних рішень, визнаних судом протиправними, характеру немайнових втрат, моральних переживаннях, стану здоров`я, такі рішення не можуть вважатися засобом негативного впливу на позивача, причиною досягнення позивачем негативних емоцій, рівня страждання або приниження.

Також судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та необхідністю відшкодування моральної шкоди. Такі обставини не можуть слугувати беззаперечним доказом понесення моральних страждань. Крім того позивачем не обґрунтовано розміру заявленої до стягнення моральної шкоди, а тому вимоги позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

За загальними положеннями, передбаченими частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Так, обов`язковою умовою відповідальності суб`єкта владних повноважень є наявність шкоди та причинний зв`язок між його протиправними діями (бездіяльністю) та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком протиправної поведінки завдавача шкоди.

Наявність вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої позивачеві шкоди.

У спірних правовідносинах позивач пов`язує протиправні дії відповідача щодо складення відносної неї протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності.

Отже, юридично значущою обставиною, з якою у спірних правовідносинах пов`язується сума матеріальних збитків, є складання відносно позивача протоколу та постанови внаслідок чого їй довелось звертатись по правову допомогу до адвоката. Протиправність дій відповідача суд вважає доведеною, оскільки оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю. Зважаючи на викладене, суд вважає причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та необхідністю відшкодування матеріальної шкоди встановленим.

Позивач на підтвердження понесених нею матеріальних витрат надала до суду договір №04/08/23 про надання правової допомоги адвокатом від 04.07.2023 укладений між позивачем та адвокатом Тарасенко Д.Ю., рахунок-фактуру №12/10/24 від 12.10.2024 у розмірі 2000,00 грн. за наданні адвокатом послуги, зокрема, оплата послуг адвоката за юридичну консультацію в телефонному режимі щодо питання притягнення клієнта до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП згідно договору №04/08/23 про надання правової допомоги від 04.08.2023.

Так, пунктом п.1.1 вказаного вище договору про надання правової допомоги адвокатом передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги клієнту з наступних питань та у таких обсягах: представництво та захист прав та законних інтересів клієнта включно, але не виключено під час провадження та розгляду будь-яких справ, що стосуються прав та законних інтересів клієнта, зокрема, в органах виконавчої та судової влади, органах охорони державного кордону України, тощо. Пунктом 2.1. визначено, що сторони домовились, що правова допомога на виконання цього договору надається за ціною, визначеною у додатках до цього договору, допустимим є погодження розміру гонорару в усній формі, в такому випадку розмір гонорару зазначається в рахунку на оплату, а клієнт оплатою цього рахунку свідчить про свою згоду із таким розміром гонорару.

Враховуючи викладене вище, сума 2000,00 грн. є витратами, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Позивачем пред`явлено вимоги немайнового характеру, зокрема, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, та майнового характеру, а саме стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 по справі №543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином сума судового збору, за вимогу про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення становить суму 605 гривень 60 копійок, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Абзацом 2 частини 5 статті 139 КАС України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Аналізуючи вказані вище положення суд дійшов висновку, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди, а тому такий підлягає стягненню з відповідача на користь Державної судової адміністрації України пропорційно розміру задоволених вимог, а саме з розрахунку 1211,20 грн. (сума судового збору, яка підлягала сплаті при подані позовної заяви з вимогами майнового характеру)/ 40% (розмір задоволених вимог майнового характеру) = 484,48 грн.

На підставі ст. 62 Конституції України, ст. 210, 245, 251, 252, 258, 268, 280, 283 КУпАП, ст. 2,4, 9, 72, 73, 77, 78, 79, 90, 139, 246, 255, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №116807 від 12.10.2024 за ч.2 ст.203 КУпАП та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 5100,00 грн.

Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 203 КУпАП - закрити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

Судові витрати у виді судового збору у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 72 копійки компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_10 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Суддя: Т.Б.Київська