Справа № 712/8370/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 712/8370/24 Суддя (судді) першої інстанції: Ватажок-Сташинська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження,

У С Т А Н О В И В :

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернулася ОСОБА_1 з позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення Черкаського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби №015900 від 12.06.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, яка є громадянкою російської федерації вказала, що вона проживає в Україні з 2017 року та щорічно отримувала посвідки на тимчасове проживання, одружена з громадянином України, має сталі соціальні зв`язки. Після розпочатої військової агресії рф позивачка відкрито засуджує дії рф та російських військових, при цьому, зважаючи на тривале проживання в Україні, наявність сталих соціальних контактів в Україні, не бажає повертатися на територію рф. Позивачка вказала на те, що вона до закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні звернулась до Державної міграційної служби з метою продовження строку дії посвідки та перебування на законних підставах на території України. Однак, у червні 2022 року їй було відмовлено у прийнятті будь-яких заяв, у зв`язку із збройною агресією рф проти України, посилаючись на те, що жодні документи від громадян рф міграційною службою не приймаються. У подальшому, після прийняття оспорюваного рішення, позивач, докладаючи максимум зусиль для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, повторно звернулась до міграційної служби з проханням прийняти заяву та документи для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні чи отримання статусу біженця, однак, через протиправну бездіяльність та рішення відповідача не змогла цього зробити. З огляду на наведене, позивачка вказує, що незважаючи на дотримання суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства України та правомірність оскаржуваного рішення за формальними ознаками, спірне рішення про примусове повернення позивачки до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, не відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки та порушує положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2024 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення норм матеріального права, тому, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2024 поновлено апелянту строк на звернення до суду з апеляційною скаргою в даній справі, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.12.2024.

Розгляд апеляційної скарги 09.12.2024 відкладено на 11.12.2024, задля належного повідмолення сторін про дату та час судового розгляду.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції апелянт та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференціїзаперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає таке.

За матеріалами справи, позивач є громадянкою російської федерації.

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 15.08.2017, громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 15.08.2017.

Востаннє позивач в`їхала на територію України 30.04.2021 через КПП «Бачівськ».

Згідно з посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 виданою 14.07.2021, ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання, дата закінчення строку дії 12.07.2022.

Рішенням в.о. начальника Черкаського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби № 015900 від 12.06.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_1 , зобов`язано її покинути територію України у термін до 07.07.2024, та повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про її примусове повернення.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що 11.06.2024 по АДРЕСА_1 було виявлено громадянку рф ОСОБА_1 , яка була документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 від 14.07.2021, терміном дії до 12.07.2022, орган 7101. Після закінчення терміну дії посвідки, ОСОБА_1 територію України не залишила у семиденний термін і по теперішній час від виїзду за межі території України ухилилась. Враховуючи викладене, громадянка РФ ОСОБА_1 проживає на території України за документами, термін дії яких закінчився. За вказане правопорушення громадянку РФ ОСОБА_1 було притягнуто працівниками Черкаського відділу ЦПМУ ДМС до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 3400 грн.

З огляду на викладене, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку РФ ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 07.07.2024.

Доказів оскарження та скасування у судовому порядку постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у сумі 3400 грн 00 коп., сторони суду не назвали та не надали.

Вважаючи, що оскаржуване рішення в.о. начальника Черкаського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби № 015900 від 11.06.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства винесено протиправно, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що:

- попри дію військового стану на території України громадяни РФ можуть обміняти посвідку на тимчасове проживання на території України на підставі шлюбу, возз`єднання сім`ї чи працевлаштування;

- доказів оскарження та скасування у судовому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у сумі 3400 грн, сторони суду не назвали та не надали;

- відповідачем не формувалася заява-анкета та не приймалися передбачені порядком рішення, ані про оформлення, ані про відмову в оформленні посвідки;

- під час розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували на те, що у період часу з червня 2022 року по червень 2024 року позивачем вчинялись активні дії спрямовані на легалізацію свого перебування на території України, зокрема, подання заяв про продовження терміну перебування на території України, про набуття громадянства чи про отримання статусу біженця, звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини чи до іншихорганів/установ, в тому числі, міграційних служб, тощо;

- вказаних обставин, належними та допустимими доказами, не довели безпосередньо сама позивачка та її представник. Не підтверджено це також і показами допитаних під час судового розгляду свідків, а також наданим стороною позивача аудіо записом;

- оскільки позивачці не заборонено в`їзд в Україну, тож після здійснення необхідних дій щодо законності перебування в Україні, вона матиме можливість повернутися. Викладені в адміністративному позові посилання сторони позивачки на те, що вона неодноразово зверталась щодо обміну посвідки на тимчасове проживання, у прийнятті яких їй було відмовлено, суд першої інстанції не врахував, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин стороною позивача суду не названо та не надано;

- крім того, судом першої інстанції констатовано, що позивачка та її представник під час судового розгляду справи неодноразово підтверджували, що позивачка у період з липня 2022 року по дату винесення оспорюваного рішення, зокрема у період встановлений п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою публічних послуг в умовах воєнного стану», яким було унормовано строк звернення громадян РФ за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності цією постановою, до управління міграційної служби щодо продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не зверталась, документів передбачених п. 32 Порядку № 321, у тому числі про сплату адміністративних послуг не надавала;

- відтак суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів сторони позивача та їх недоведеність. Однак, сам по собі факт наявності у позивачки на території України чоловіка, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивачки та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності чоловіка, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- позивачкою порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що у відповідності до положень ст. 26 Закону № 3773-VI, є підставою для прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства

Доводи апеляційної скарги позивача:

- у позовній заяві було зазначено, що позивач ще до закінчення дії тимчасової посвідки, а саме до 12.07.2022 самостійно звернулась до Державної міграційної служби з метою продовження строку дії посвідки та на що їй було відмовлено в прийнятті заяви в порядку Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»;

- окрім цього, апелянт вказує на те, що вона неодноразово зверталась за телефонами до гарячої лінії ДМС щодо питання роз`яснення продовження терміну дії тимчасової посвідки, а також неодноразово особисто прибувала та зверталась до територіальних підрозділів ДМС, що підтверджується показаннями свідків у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Останні відвідували з позивачем територіальні підрозділи ДМС, про що показали в суді, але судом не було належним чином досліджено, надано правову оцінку в межах справи та враховано їх свідчення, як належний доказ, який підтверджував ту обставину що позивач намагалась звернутись за отриманням тимчасової посвідки;

- також в суді першої інстанції було надано аудіозапис повторного звернення позивача до територіального підрозділу ДМС, де було підтверджено, по - перше, факт самого звернення до ДМС, по - друге, зафіксована відмова у прийнятті заяви з доданими документами для розгляду, проте в рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси судом було зазначено, що з вказаного аудіозапису розмови трьох осіб із голосами схожими на жіночий та однієї особи з голосом схожим на чоловічий неможливо встановити їх прізвища, ім`я та по батькові, займані посади, та місце роботи, а також дату, час та місце їх розмови. Відтак, суд не може ідентифікувати осіб, розмову яких зафіксовано вказаним аудіо записом, проте апелянт вважає, що судом не було надано під час вирішення справи правової оцінки цього аудіо запису, як доказу, не визначено його належність, допустимість та достовірність, всупереч вимогам встановленим КАС України приписам, де зазначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності;

- апелянт повідомляє, що знаходиться на території України ще з серпня 2017 року, відразу після укладення шлюбу з чоловіком громадянином України ОСОБА_2 , і з того часу по теперішній неухильно дотримувалась законодавства України, в тому числі і з питання легалізації свого перебування на території України, шляхом постійного оформлення та продовження дії тимчасової посвідки, чим підтверджується бажання зберегти свої сімейні права. Окрім цього, покладення судом в своєму рішенні обов`язку на позивача, як іноземця щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, як складової частини сімейних відносин, суперечить загальним засадам та принципам регулювання сімейних відносин у відповідності Сімейного кодексу України;

- апелянт наполягає на тому, що відповідач неправомірно відмовляв, постійно інформував про відмову в оформлені належних документів для легального перебування на території України, та не враховував положень постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 № 1232, особам, на яких не поширюються обмеження, а саме: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України, гарантовано, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

У статті 33 Конституції України, закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну визначено в Законі України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

За змістом приписів частин першої-третьої статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до норм ч. ч. 1 та 3 ст. 9 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до положень ч. 16 ст. 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з приписами ст. 17 Закону № 3773-VI, іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (далі - Порядок № 150).

Відповідно до п.2 Порядку № 150 у редакції чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Згідно з п. 5 Порядку № 150, у редакції чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979, строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Відповідно до п. п. 1 п. 6, п. 7, п. 8 Порядку № 150, у редакції чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979, строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.

Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Згідно з п. 3 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 (далі - Порядок № 321), тут і далі у редакції чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України №979 від 12.09.2023, посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Відповідно до п. 17 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.

Згідно з п. 32 Порядку № 321, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати; 6) документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності).

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 5 і 6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 6 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки Згідно з оригіналом та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Відповідно до п. 25 Порядку № 321, після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету.

Згідно з п. 39 Порядку № 321, службовою особою ДМС приймається рішення або про оформлення посвідки або відмову в її оформленні.

Таким чином, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, процедура оформлення посвідки на постійне проживання передбачає офіційне звернення іноземця до територіального органу ДМС за оформленням посвідки та надання документів чітко визначених відповідним Порядком, та охоплюється відповідною процедурою перевірки відповідності наданих іноземців відомостей в заяві-анкеті, та прийняттям одного з двох рішень: оформлення посвідки чи відмові у її оформленні.

Положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану», установлено, зокрема, що посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам РФ, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування; іноземці або особи без громадянства, крім громадян РФ, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

Водночас, пунктом першим Постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою публічних послуг в умовах воєнного стану», установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам РФ здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення посвідок на постійне проживання, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором; у разі звернення громадянина РФ із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення посвідок на постійне проживання, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Відповідно до змісту п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою публічних послуг в умовах воєнного стану» зазначені у пункті 1цієї постанови обмеження не поширюються на: осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4,6,9та10частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», зокрема на одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію»); осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою,чотирнадцятою,п`ятнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб, зокрема на іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятійст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»); осіб, що звернулися із заявами про продовження строку перебування в інших випадках, крім передбачених абзацами другим та третім цього пункту, якщо рішення за такими заявами приймаються Головою Державної міграційної служби або його заступниками.

Відтак, як правильно зауважив суд першої інстанції, попри дію військового стану на території України громадяни рф можуть обміняти посвідку на тимчасове проживання на території України на підставі шлюбу, возз`єднання сім`ї чи працевлаштування.

При цьому, згідно з п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою публічних послуг в умовах воєнного стану», особи, зазначені в абзаці третьому пункту 2 цієї постанови, зокрема іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства), повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач була документована посвідкою на постійне проживання від 14.07.2021, терміном дії до 12.07.2022, проте після закінчення терміну дії посвідки територію України не залишила, за новою у встановленому порядку не зверталась, з огляду на що, відповідач вважає, що позивач проживає на території України за документами, термін дії яких закінчився. За вказане правопорушення позивача було притягнуто працівниками Черкаського відділу ЦПМУ ДМС до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 3400 грн.

Доказів оскарження та скасування у судовому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у сумі 3400 грн, суду не надано.

Натомість, апелянт зауважує, що у позовній заяві було зазначено, що позивач ще до закінчення дії тимчасової посвідки, а саме до 12.07.2022 самостійно звернулась до Державної міграційної служби з метою продовження строку дії посвідки та на що їй було відмовлено в прийнятті заяви, окрім цього, неодноразово зверталась за телефонами до гарячої лінії ДМС щодо питання роз`яснення продовження терміну дії тимчасової посвідки, а також неодноразово особисто прибувала та зверталась до територіальних підрозділів ДМС, що підтверджується показаннями свідків у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Колегія суддів враховує такі доводи апелянта, однак, наголошує на тому, що останні не підтверджені відповдіними доказами, а лише містяться в доводах позивача під час розгляду справи, при цьому, судом встановлено, що відповідачем не формувалася заява-анкета та не приймалися передбачені порядком рішення, ані про оформлення, ані про відмову в оформленні посвідки. Апелянт стверджує, що в неї не приймали відповідні заяви працівники ДМС, однак, у такому разі, остання мала фіксувати відповідні дії/бездіяльність з боку працівників ДМС та/або не позбавлена права направити поштовими засобами відповідну заяву та документи з описом вкладення, задля того, що мати можливість довести обставини, на які посилається в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Під час апеляційного розгляду позивач повідомила про те, що вона із відповідною заявою засобами електронної/поштової комунікації не зверталась.

При цьому, під час розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували на те, що у період часу з червня 2022 року по червень 2024 року позивачем вчинялись активні дії спрямовані на легалізацію свого перебування на території України, зокрема, подання заяв про продовження терміну перебування на території України, про набуття громадянства чи про отримання статусу біженця, звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини чи до інших органів/установ, в тому числі, міграційних служб, тощо. Вказаних обставин, належними та допустимими доказами, не довела позивач.

Щодо зазначення апелянтом про те, що судом першої інстанції не було враховано показів свідків, колегія суддів зазначає, що згідно показів свідків, викладених у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, останні показали, що позивач їх просила разом з неї відвідати орган ДМС, оскільки перед цим позивачці вже відмовляли у прийнятті документів. В управлінні міграційної служби позивачку впізнали та повідомили, що строк дії посвідок під час дії військового стану не продовжується. Проте, останні повідомили, що заяв ніхто не готував та не подавав.

На переконання колегії суддів, покази свідків підтверджують неодноразове відвідування позивачем органу ДМС та спілкування з його відповідними працівниками, проте не дають підстав для висновку про дотримання позивачем встановленого порядку подання заяв/звернень та отримання відмови в їх прийнятті.

Тож, колегія суддів критично ставиться до посилань сторони позивачки на те, що вона неодноразово зверталась щодо обміну посвідки на тимчасове проживання, у прийнятті яких їй було відмовлено, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин стороною позивача суду не названо та не надано, при цьому, суд не може брати до уваги лише посилання сторони на певні обставини, які не підтверджені відповідними доказами, хоча за приписами КАС України, кожна сторона має довести обставини, на які посилається.

Щодо посилання сторони позивача на те, що вона перебуває на території України не перший рік, має тісні соціальні зв`язки, одружена з громадянином України, суд першої інстанції правильно зауважив, що бажання іноземця зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства. Сам по собі факт наявності у позивачки на території України чоловіка, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивачки та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності чоловіка, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів враховує й те, що під час апеляційного розгляду, на запитання головуючого щодо сімейних зв`язків в Україні повідомила, що з чоловіком спільно не проживає, близьких родичів в Україні не має, офіційно не працевлаштована.

Відповідно до положень ст. 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, таким особам у паспортному документі проставляється відмітка про cкасування візи, вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та вживаються заходи для скорочення строку тимчасового перебування на території України, скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні або скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальну цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262.

Недотримання правил законного перебування іноземця на території України, є наслідком для прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що у відповідності до положень ст. 26 Закону №3773-VI, є підставою для прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

При цьому, звернення позивача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось лише 03.07.2024, тобто вже після винесення оскаржуваного рішення від 12.06.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, проте навіть така заява не містить відповідної відмітки про прийняття її співробітником органу ДМС (а.с. 23 зворот, 27-30)

Відповідачем достатньою мірою враховані обставини сімейних зв`язків на території України і тому до позивача не було застосовано заборону в`їзду на територію України.

Оскаржене рішення відповідача відповідає критерію пропорційності, тобто прийняте з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення та не є свавільним, адже передбачене Законом, а доводи позивача не є підтвердженими, проте позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Відповідачем на дотримання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України доведено правомірність винесення оскаржуваного рішення.

Позивач наполягає на тому, що при прийнятті оскарженого рішення, відповідач не врахував сімейний стан позивача, наявність у неї чоловіка - громадянина України, однак, колегія суддів зазначає, що наведені обставини не можуть слугувати підставою для порушення міграційного законодавства, адже виключень у зв`язку із сімейним станом, законодавством не передбачено.

Щодо доводів апелянта про те, що наданий до матеріалів справи аудіозапис звернення позивача до територіального підрозділу ДМС, підтверджує, факт самого звернення до ДМС, та яким зафіксована відмова у прийнятті заяви з доданими документами для розгляду, що безпідставно не було прийнято судом першої інстанції до уваги та оцінено згідно приписів КАС України щодо належності та допустимості доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з вказаного аудіо запису розмови трьох осіб неможливо встановити їх прізвища, ім`я та по батькові, займані посади, та місце роботи, а також дату, час та місце їх розмови, а тому, вказаний аудіо запис не є належним підтвердженням звернення позивача до відповідача за встановленим порядком.

Підсумовуючи, колегія суддів висновує, що позивач не довела, що вживала всі залежні від неї заходи для продовження легалізації її перебування в Україні, але внаслідок неналежного виконання саме органами ДМС покладених на них обов`язків, опинилася у стані правової невизначеності та фактично була позбавлена реальної можливості реалізувати надане їй право.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не є підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 250, 288, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2024 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. ст. 272, 288, 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко