Справа № 140/5818/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/5818/24 пров. № А/857/24984/24

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Димарчук Т.М. у м. Луцьк) у справі № 140/5818/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії;

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просила:

визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки станом на 01.01.1993 та призначити і виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25.04.2024.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що позивач є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, та 25.04.2024 вона звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до приписів Закону №796-XII. Однак відповідач відмовив у призначенні пенсії з підстав проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше трьох років.

Із цим рішенням позивач не погоджується й зазначає, що відповідач визнає період її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 00 років 10 місяців 29 днів. Однак для підтвердження проживання у зоні гарантованого добровільного відселення при зверненні до ГУ ПФУ у Волинській області до заяви було долучено посвідчення, яке підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (видається за умови проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років), довідку про місце проживання №2486 від 16.12.2019 видану Сошичненською сільською радою Волинської області. Вказує на те, що періоди роботи на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (м. Ковель), лише доводять, що позивач працювала, а не проживала там.

З наведених підставі позивач вважає, що має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням відповідно до ст. 55 Закон №796-XII пенсійного віку та просить позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.09.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач станом на 01.01.1993 прожила в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, тому позивач не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-XIІ.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

25.04.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ, додавши документи згідно з розпискою-повідомленням.

ГУ ПФУ у Донецькій області 02.05.2024 прийняло рішення №27, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії, оскільки не підтверджено постійне проживання станом на 01.01.1993 не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення. Згідно з довідкою №2486 від 16.12.2019, період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 00 років 10 місяців 29 днів. Згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж заявника на дату звернення становить 21 рік 09 місяців 21 день.

Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах ст. 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Такий правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 (справа № 556/1153/17).

Отже, зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абз. 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 01.01.1993 є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 щонайменше 3 роки.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»);

Отже, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

Встановлено, що довідкою Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області №2486 від 16.12.2019, у якій зазначено, що позивачка зареєстрована та проживає з 10.12.1984 по 04.09.1985 та з 08.07.1992 по даний час в селі Сошичне Камінь-Каширського району Волинської області, яке відповідно до постанови КМУ від 23.07.1991 №106 належить до зони гарантованого добровільного відселення.

Отже, на момент аварії на Чорнобильській АЕС позивачка не проживала в зоні гарантованого добровільного відселення.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, з довідки №2486 від 16.12.2019 (аналогічні дані зазначені і в довідці №663 від 10.04.2024) вбачається, що після аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) позивачка проживала в зоні гарантованого добровільного відселення з 08.07.1992. Період з 08.07.1992 по 01.01.1993 є меншим, ніж три роки.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проживання позивача на вказаній території радіоактивного забруднення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС станом на 01.01.1993 не менше трьох років, а тому підстави для застосування до позивача положень ст. 55 Закону №796-XII щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні, позаяк визначені вказаною законодавчою нормою умови щодо проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років не виконуються.

Як вбачається з поданих для призначення пенсії документів, а саме з паспорту позивача Серії НОМЕР_2 також слідує, що у селі Сошичне Волинської області позивач зареєстрована лише з 08.07.1992. Окрім того, з записів у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3 від 19.11.1984 вбачається, що вона у період з 22.01.1985 по 01.06.1995 працювала у місті Ковелі Волинської області, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Враховуючи викладене вище колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у справі № 140/5818/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар