Справа № 420/26608/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження, визначеного ст. 262 ч.5 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Одеським окружним адміністративним судом розглядається адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому позивач, з урахуванням зміни позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 14.08.2023 року №11 про відмову ОСОБА_1 у переведенні на інший вид пенсії;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області від 15.08.2024 року №11 про відмову ОСОБА_1 у переведенні на інший вид пенсії";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області перевести з 07.08.2023 року ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до статті 33 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, на пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, та провести перерахунок і виплату пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо позбавлення ОСОБА_1 з 01.05.2016 року одержання призначеної в 2007 році пенсії по інвалідності державного службовця за статтею 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ в редакції від 01.01.2006 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області поновити ОСОБА_1 з 01.05.2016 на пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ в редакції від 01.01.2006 року, та провести перерахунок і виплату пенсії з урахуванням раніше проведених виплат з 01.05.2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона отримує пенсію по інвалідності ІІ групи загального захворювання, обчислену в розмірі 90% пенсії за віком.

07.08.2023 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії - перехід від одного виду пенсії по інвалідності, призначеного за ст. 33 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на інший вид пенсії по інвалідності - за ст. 37 Закону України "Про державну службу".

За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області було прийнято рішення від 14.08.2023 року №11, яким відмовлено позивачу у переведенні на інший вид пенсії, яке мотивовано тим, що за матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності в розмірі 10873,01 грн., та в разі переходу на пенсію за віком, розмір пенсії стає 9558,15 грн, що є недоцільним.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо відмови у переведенні на інший вид пенсії протиправним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду по справі №420/26608/23 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Зазначеною ухвалою відповідачу було запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

18.10.2023 року ухвалою суду було зупинено провадження у справі №420/26608/23 на підставі п.6 ч.2 ст.236 КАС України до виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області доручення суду та надання до суду витребуваних письмових доказів, та поновлено ухвалою суду від 18.03.2024 року після надходження від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області матеріалів пенсійної справи позивача в частині спірних правовідносин (т. 1 а.с. 50-109).

Також Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було надано відзив по справі (т.1 а.с.110-122), з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України з електронним зверненням від 07.08.2023 року, поданим в порядку Закону України "Про звернення громадян", у відповідь на яке Головне управління направило лист від 22.08.2023 року, в якому надало роз`яснення, що у разі зміни виду пенсії з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, розмір пенсії буде зменшено з 10 873,01 грн до 9 558,15 грн. Враховуючи це, позивача було повідомлено, що перехід на пенсію за віком є недоцільним у зв`язку зі зниженням розміру пенсійних виплат. З приводу можливості переходу з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" відповідач зазначив, що чинним законодавством не передбачено можливість призначення пенсії по інвалідності державним службовцям, а тому у територіального органу Пенсійного фонду України були відсутні законні підстави для призначення позивачу такого виду пенсії.

13.11.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, заперечень на яку до суду надано не було (т.1 а.с.128-133).

15.11.2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надійшов відзив по справі (т.1 а.с.152-170), з якого вбачається, що другий відповідач позов також не визнає та зазначає, що за наслідком розгляду наданого пакету документів було встановлено, що у разі зміни виду пенсії позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, розмір пенсії буде зменшено з 10 873,01 грн. до 9 558,15 грн. В такому випадку, перехід на пенсію за віком є недоцільним у зв`язку зі зниженням розміру пенсійних виплат. Враховуючи наведене, рішенням від 14.08.2023 року за №11 позивачу було відмовлено у переході на інший вид пенсії у зв`язку з недоцільністю.

Ухвалою суду від 18.03.2024 року було вирішено подальший розгляд справи №420/26608/23 проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання по справі.

15.04.2024 року, 18.06.2024 року, 15.07.2024 року, 17.07.2024 року та 03.09.2024 року були проведенні підготовчі судові засідання по справі, в яких представник позивача та позивач надавали пояснення по суті спірних правовідносин, а представники Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надавали усні пояснення у підготовчих судових засіданнях, які проводились 18.06.2024 року та 15.07.2024 року. Також сторонами залучались додаткові письмові докази по справі (т.2 а.с.11-15, 16-24, 25-60). Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до підготовчих судових засідань не з`являвся, був повідомлений про дату та час підготовчих судових засідань належним чином.

У підготовчому судовому засіданні, призначеному судом на 03.09.2024 року, за клопотанням сторони позивача (т.2 а.с.97-107) протокольною ухвалою суду було залучено до участі у справі №420/26608/23 другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області. Розгляд справи №420/26608/23 було розпочато спочатку із призначенням підготовчому судового засідання на 07.10.2024 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області адміністративний позов позивача з додатками, лист зі змістом протокольної ухвали суду від 03.09.2024 року (т. 2 а.с. 120), а також повістку про виклик у підготовче судове засідання, отримало 06.09.2024 року, що підтверджується матеріалами адміністративної справи (т.2 а.с.128). Водночас, у визначений КАС України п`ятнадцятиденний строк відзив на адміністративний позов зазначеним відповідачем наданий не був, будь-яких клопотань щодо продовження строку для подання відзиву відповідачем не заявлено, будь-яких пояснень щодо неможливості надання відзиву у строк, встановлений судом, не надано.

07.10.2024 року та 12.11.2024 року були проведенні підготовчі судові засідання по справі, в яких сторона позивача та представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надавали пояснення по суті спірних правовідносин та залучали додаткові письмові докази по справі (т.2 а.с.129-137, 138-142, 143-146, 147-155, 174-178, 179-187, 188-190, 191-206, 207-215). Представники Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області до підготовчих судових засідань не заявились, були повідомлені про дату та час підготовчих судових засідань належним чином.

12.11.2024 року підготовче провадження у справі №420/26608/23 було закрито та призначено розгляд справи по суті на 02.12.2024 року.

02.12.2024 року всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, у той же час представники сторін надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі, з огляду на що судом було вирішено подальший розгляд справи по суті продовжити в порядку письмового провадження з наступних підстав.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, а також те, що адміністративна справа була підготовлена до розгляду по-суті; сторонами у справі до суду були надані визначені КАС України заяви по суті справи, позивачем, її представником, а також представниками відповідачів були викладені власні правові позиції по суті заявлених позовних вимог та заперечень проти них, а також були надані додаткові письмові докази; подальший розгляд справи не потребував необхідності заслуховування їх усних пояснень; відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив подальший розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.

Суд у справі встановив наступне.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безстроково, що підтверджується довідкою до акту медико-соціальної комісії серії 2-18 ОВ №083041.

Позивач почала отримувати пенсію по інвалідності ІІ групи з 11.06.2007 року, згідно чого розмір пенсії було встановлено на рівні 3 017,82 грн. Шифр пенсії зазначений "142", що відповідає Закону України "Про національний банк України" (т.2 а.с.26). Зазначений вид пенсії було призначено на підставі заяви позивача від 11.06.2007 року, в якій вона просила призначити їй пенсію по інвалідності 2 групи, як держслужбовцю (т.2 а.с.28).

Матеріали пенсійної справи позивача також містять довідку Управління Національного банку України в Одеській області №22-249/4513 від 02.08.2007 року про розмір заробітної плати ОСОБА_1 , видану для призначення пенсії, та довідку Управління Національного банку України в Одеській області №22-239/3233 від 04.06.2007 року про розмір виплати надбавки за високі досягнення в праці (т.2 а.с.31).

Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року №2148 було внесено зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058, а саме викладено п. 4-7 розділу XV "Прикінцеві положення" у наступній редакції: "Особам, пенсії/щомісячне довічне грошове утримання яким призначені, зокрема, відповідно до Закону України "Про Національний банк України", розмір яких з урахуванням перерахунку, передбаченого пунктом 4-3 цього розділу, розрахований за нормами цього Закону, буде більший, проводиться автоматичне, без їхнього звернення, переведення пенсії на умовах, передбачених цим Законом, за матеріалами пенсійних справ."

На виконання вищенаведених положень законодавства, розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №175811 від 26.10.2017 року ОСОБА_1 було переведено на пенсію по інвалідності за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (т. 2 а.с. 38). Розмір пенсії до переведення становив 4 088,79 грн., після переведення 4 952,05 грн.

07.08.2023 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо перерахунку пенсії - перехід на інший вид пенсії. (т.1 а.с.77). За принципом екстериторіальності, вказана заява була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №11 від 14.08.2023 року було відмовлено у задоволенні заяви позивача, оскільки за матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, в розмірі 10873,01 грн., а в результаті виконання перерахунку - перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком розмір пенсії стане 9558,15 грн. Враховуючи вищевикладене, було прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії - перехід на пенсію за віком у зв`язку з недоцільністю проведення перерахунку (зменшення розміру пенсії) (т. 1 а.с. 35).

При цьому як було встановлено судом під час розгляду справи при зверненні до Голвоного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 07.08.2023 року про перерахунок пенсії (т. 1 а.с. 77), позивач в графі «Вид пенсії» зазначила лише «перехід на інший вид пенсії», не конкретизуючи її виду. Зазначена заява була предметом розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області та підставою для прийняття зазначеним пенсійним органом оскаржуваного рішення від 14.08.2023 року №11. При цьому позивач також зверталась Урядового контактного центру з електронним зверненням від 07.08.2023 року, поданим в порядку Закону України "Про звернення громадян", в якому ставила питання про можливість переходу її на пенсію за віком. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на зазначене звернення було на адресу позивача надіслано лист від 22.08.2023 року №23594-23081/Г-02/8-1500/23, в якому з посиланням на рішення ГУ ПФУ в Донецькій області зазначено, що у разі зміни виду пенсії позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, розмір пенсії буде зменшено з 10 873,01 грн. до 9 558,15 грн. В такому випадку, перехід на пенсію за віком є недоцільним у зв`язку зі зниженням розміру пенсійних виплат.

Позивач 08.08.2024 року знову звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою №4066 щодо перерахунку пенсії перехід на інший вид пенсії «на пенсію по держслужбі» (т. 2 а.с. 151-152). За принципом екстериторіальності, вказана заява була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №11 від 15.08.2024 року було відмовлено у задоволенні заяви позивача (т.2 а.с.103), оскільки на підставі аналізу матеріалів електронної пенсійної справи було встановлено, що заявниця отримувала пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу" по 01.05.2017 року, а здійснити перерахунок відповідно до наданих документів немає підстав, оскільки поновлення виплати пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" є недоцільним (4 532,78 грн. х 1.197 х 81% = 4 394,85 грн.).

Не погоджуючись із вищевказаним рішеннями територіальних управлінь пенсійних органів та вважаючи їх протиправними, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом у справі №420/26608/23.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзиви та надані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-ІV) визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтями 26 та 30 Закону України №1058-ІV визначені умови призначення пенсій за віком та по інвалідності за цим законом.

Постановою Правління пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року в редакції постанови Правління ПФУ №13-1 від 07.07.2014 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Порядок №22-1).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях закріплені у Законі України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VІІІ (далі - Закон №889-VІІІ).

Підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 року (далі - Закон №3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналізуючи вищезазначене суд доходить висновку, що необхідною умовою для призначення пенсії згідно вказаної статті Закону №889-VIII, мають особи які на день набрання чинності Законом №889-VIII, займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, а також особи, які на день набрання чинності Законом №889-VIII мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби (незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку), досягнули певного віку та у яких наявний страховий стаж, передбачений абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, вік особи визначається ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і складає 62 роки для чоловіків і 60 років для жінок, а страховий стаж, що передбачений абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», складає 35 років для чоловіків і 30 років для жінок.

Отже, «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ передбачають, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, але за певної умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, необхідна наявність певного віку та страхового стажу.

У той же час, оцінюючи конституційність підпункту 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889, Конституційний Суд України у рішенні від 23.12.2022 року №3-р/2022 зазначив, що регулювання пенсійного забезпечення державних службовців у залежності від часу призначення пенсій здійснювалося або здійснюватиметься згідно з нормативними актами, насамперед законами України, відповідно до яких зазнавали змін форми, види, підстави та умови пенсійного забезпечення державних службовців.

З дня набрання чинності Законом №889-VIII пенсійне забезпечення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших державних службовців унормовано Законом №1058-IV як загальним законом (lex), що регулює відносини між усіма суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Водночас право на призначення пенсії на підставі статті 37 Закону №3723-ХІІ, як спеціального закону (lex specialis) збережено для осіб, визначених у пунктах 10, 12 розділу „Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII. Проте цим особам не надано права на індексацію та перерахунок розміру призначених їм пенсій.

Конституційний Суд України у своїх у рішеннях зазначав, що „зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист". Верховна Рада України має конституційне повноваження ухвалювати закони, що визначають та змінюють нормативне регулювання пенсійного забезпечення, водночас законодавець має узгоджувати приписи законів, які вона ухвалює, із приписами Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що однією з вимог принципу верховенства права (правовладдя) є вимога юридичної визначеності, яка вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також щоб їхньою метою було забезпечення передбачності ситуацій та правовідносин. Конституційний Суд України стверджує, що особа має право на розумні очікування щодо послідовності та цілісності законотворчої діяльності Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні.

У даному випадку в суб`єкта права на конституційну скаргу та інших державних службовців були певні правомірні очікування стосовно їх пенсійного забезпечення на підставі приписів статті 37 Закону №3723-ХІІ.

Також Конституційний Суд України у цьому проваджені оцінив конституційність підпункту 1 пункту 2 розділу „Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII з урахуванням доводів суб`єкта права на конституційну скаргу щодо неможливості збільшення розміру пенсії, призначеної на підставі статті 37 Закону №3723-ХІІ.

У цьому контексті, Конституційний Суд вказав, що позитивні обов`язки держави у сфері соціального захисту полягають, зокрема, у належному унормуванні відносин.

Верховна Рада України для розвитку, конкретизації та деталізації приписів статей 3, 8, частини першої статті 24, статті 46 Основного Закону України має унормовувати в законах підстави, порядок та умови індексації та перерахунку розмірів усіх видів пенсій для всіх груп пенсіонерів.

У зв`язку з тим, що в підпункті 1 пункту 2 розділу „Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII немає посилання на статтю 37-1 №3723-ХІІ, для суб`єкта права на конституційну скаргу та інших осіб, яким надано право на призначення пенсії на підставі статті 37 Закону №3723-ХІІ, унеможливлено перерахунок розмірів пенсій, тобто їх осучаснення. Унаслідок цього існує відмінність у розмірах пенсій державних службовців, призначених на підставі статті 37 Закону №3723-ХІІ, залежно від часу призначення пенсій.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що сучасний стан законодавчого врегулювання відносин з перерахунку розмірів пенсій суб`єкта права на конституційну скаргу та інших осіб, яким надано право на призначення пенсії на підставі статті 37 Закону №3723-ХІІ, є не звичайною законодавчою прогалиною (лакуною), а законодавчим упущенням (legislative omission), наявність якого є порушенням Конституції України.

З огляду на наведене Конституційний Суд України визнав, що підпункт 1 пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII суперечить частині другій статті 3, частинам першій, другій статті 8, частині першій статті 24, статті 46 Конституції України в тім, що він унеможливив перерахунок розмірів пенсій, призначених на підставі статті 37 Закону №3723-ХІІ.

У рішенні від 23.12.2022 року №3-р/2022 Конституційний суд України вказав, що для дотримання балансу приватних інтересів суб`єкта права на конституційну скаргу та інших осіб, яким надано право на призначення пенсії на підставі статті 37 Закону №3723, і публічного інтересу в збереженні збалансованості Державного бюджету України під час дії в Україні воєнного стану, Конституційний Суд України відтермінував втрату чинності підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII.

Визнаний неконституційним припис Закону втрачає чинність через три місяці з дня припинення чи скасування в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України „Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022 зі змінами. Також Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Отже, станом на час розгляду даної справи, підпункт 1 пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII є діючим та не втратив чинність.

Вказана позиція викладена у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2024 року по справі №440/2392/24.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, позивач отримувала пенсію по інвалідності ІІ групи з 11.06.2007 року за шифром пенсії "142", що відповідає Закону України "Про національний банк України". Розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №175811 від 26.10.2017 року позивача було переведено на пенсію по інвалідності за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Звертаючись 08.08.2024 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо переводу її на пенсію за Законом №889-VIII, позивач отримала рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №11 від 15.08.2024 року по відмову у задоволенні її заяви щодо переходу її на пенсію за Законом України «Про державну службу», посилаючись на недоцільність такого переводу через зменшення розміру пенсії позивача.

У той же час суд зазначає, що питання наявності у позивача відповідного віку та кількості страхового стажу для переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, не розглядалось в оскаржуваних рішеннях Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №11 від 14.08.2023 року та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №11 від 15.08.2024 року, що, на думку суду, повинно бути визначальним в межах спірних правовідносин.

Суд також акцентує увагу на тому, що представники Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за час розгляду справи також не заперечували факт, що на дату звернення (08.08.2024 року) позивача із заявою про переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, позивач досягла пенсійного віку, встановленого Законом №1058-ІV та мала необхідний страховий стаж на посадах державної служби, але відмови в задоволенні заяв позивача в оскаржуваних рішеннях зроблені лише з підстав того, що розмір її пенсії буде зменшений.

Суд погоджується з твердженням представників ГУ ПФУ в Одеській та Донецькій областях щодо того, що у заяві ОСОБА_1 від 07.08.2023 року не ставилось питання про перехід на конкретний вид пенсії, а саме на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу». Разом з тим, відмовляючи позивачу в оскаржуваному рішенні №11 від 14.08.2023 року в задоволенні її заяви про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за Законом №1058-ІV, ГУ ПФУ в Донецькій області також посилалось на недоцільність такого переведення, виходячи лише зі зменшення розміру пенсії.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 13.05.2023 року по справі №420/18125/22 зазначив, що позивач має право на переведення на пенсію за віком на умовах Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», і це право не залежить від позиції органу пенсійного фонду щодо доцільності такого обчислення.

Колегія суддів у вищевказаній постанові акцентувала увагу на тому, що позивач має право на перехід на інший вид пенсії і може ним скористатися, якщо на її думку, це буде для неї бажаним.

Враховуючи вищевказані правові висновки, суд доходить висновку, що посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в рішенні №11 від 14.08.2023 року та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області в рішенні №11 від 15.08.2024 року виключно на недоцільність переведення позивача на інший вид пенсію як на підставу відмови, є необґрунтованим.

Суд при вирішенні справи також виходить із того, що зазначені рішення територіальних управлінь пенсійного органу є актами індивідуальної дії.

На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою такого акту є його конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 23.10.2018 у справі №822/1817/18, від 21.05.2019 у справі №0940/1240/18, від 02.07.2019 у справі №140/2160/18.

Натомість, оскаржувані рішення територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Сумській областях не відповідають критеріям чіткості та повноти акту індивідуальної дії, що породжує їх неоднозначне трактування.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України), достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 75 КАС України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 ч. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вищезазначене суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області не доведено протягом часу розгляду справи обґрунтованості винесення рішень №11 від 14.08.2023 року та №11 від 15.08.2024 року, а тому вони є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо вирішення зобов`язальних вимог суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Таким чином, питання розрахунку та перевірки стажу роботи, в тому числі і спеціального стажу державної служби під час переведення особи з одного виду пенсії на інший, належать до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду, тому суд не може підміняти спеціальний суб`єкт та перебирати на себе його повноваження.

Суд зазначає, що лише у заяві від 08.08.2024 року про перехід на інший вид пенсії (по пенсії по держслужбі) позивачем було висловлено намір перейти на пенсію відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Отже, належним способом відновлення порушених прав позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2024 року про переведення її на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Такого висновку щодо способу захисту порушених прав позивача в аналогічних правовідносинах дійшов П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 13.02.2024 року по справі №400/11961/23.

В іншій частині позовних вимог зобов`язального характеру в цій частині слід відмовити з вищенаведених підстав.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області поновити їй з 01.05.2016 виплату пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, а також провести перерахунок і виплатити пенсію з 01.05.2016 року, суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як вже зазначалось судом вище, п.1.1 Порядком №22-1 передбачено, що заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.

Пунктом 2.8 Порядку №22-1 встановлений порядок та необхідний перелік документів, що надається заявником до заяви про поновлення виплати пенсії.

Відповідно до п.3.2 Порядку №22-1 у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії посадова особа підприємства, установи, організації оформляє всі необхідні документи і направляє їх до органу, що призначає пенсію, за місцезнаходженням підприємства, установи, організації або передає документи працівнику для їх подачі до органу, що призначає пенсію, самостійно.

Згідно п.4.1 Порядку №22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

За п.4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви (п.4.3 Порядку №22-1).

Аналізуючи вищезазначені приписи Порядку №22-1 суд зазначає, що для розгляду питання про поновлення виплати пенсії передує окреме звернення заявника до територіального управління Пенсійного фонду України з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії та пакетом необхідних документів (за необхідності).

Яке встановлено судом, позивач не зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо поновлення виплати пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ з 01.05.2016 року, а відповідачем або іншими територіальними управліннями Пенсійного фонду України не приймались відповідні рішення щодо відмови позивачу у поновленні з 01.05.2016 виплати такого виду пенсії, а тому судом не вбачається наявності спірних правовідносин між сторонами та, відповідно, підстав для задоволення адміністративного позову в цій частині заявлених позовних вимог.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судового збору не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 73, 75, 76, 77, 90, 192, 194, 195, 205, 241-246, 251, 255, 257-258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, 43) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов?язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №11 від 14.08.2023 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №11 від 15.08.2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2024 року про переведення її на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький