Справа № 320/6153/24
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

12 грудня 2024 року

м. Київ

справа №320/6153/24

адміністративне провадження № К/990/44942/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Коваленко Н.В.,

суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І.,

перевіривши касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до суду з позовом, у якому просило:

- визнати незаконною та скасувати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі- НКРЕКП) від 27.12.2023 № 2558 "Про застосування санкцій до АТ "Укрзалізниця" за порушення Ліцензійних умов з розподілу електричної енергії та недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії", відповідно до якої на АТ "Укрзалізниця" накладено штраф у розмірі 360 213 грн за недотримання пункту 11.1.5 глави 11.1 розділу ХІ Кодексу систем розподілу у частині надання доступу до своєї системи розподілу, крім випадків недостатньої пропускної спроможності обладнання електричних мереж системи розподілу напругою вище 20 кВ та надання обґрунтування причини відмови, яка має базуватися на об?єктивних і технічно та економічно обґрунтованих критеріях, а також інформації про обґрунтований строк, необхідний для створення резерву пропускної спроможності мереж відповідно до затвердженого Регулятором плану розвитку системи передачі або системи розподілу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2024, адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Розгляд справи в суді першої інстанції здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.

Пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення вказаних норм у їхньому логічному взаємозв`язку передбачає, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої та підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Скаржник у касаційній скарзі звертає увагу на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм, які регулюють повноваження та процедури НКРЕКП під час перевірок і накладення санкцій. Зокрема, це частина сьома статті 19 Закону України «Про Національну комісію», абзац другий пункту 4.2 Порядку контролю, що встановлюють межі та предмет перевірки; пункти 11.1.3, 11.1.5, 4.8.2, 11.1.6 Кодексу систем розподілу, які визначають права користувачів на доступ до системи розподілу та порядок дій ОСР; частина друга статті 22 Закону України «Про ринок електричної енергії», що регламентує обґрунтування відмови в доступі; пункт 1.4 розділу І, пункт 2.2.2 розділу ІІ Порядку № 1800, а також підпункт 4 частини четвертої та частина п`ята статті 77 цього ж Закону, що регулюють порядок розрахунку штрафів.

НКРЕКП обґрунтовує значний суспільний інтерес касаційної скарги тим, що справа стосується забезпечення енергетичної безпеки України, як стратегічного пріоритету, впливає на ефективність функціонування ринку електроенергії, дотримання ліцензійних умов, захист прав споживачів та реалізацію державного регулювання, а також має значення для відновлення порушених прав фізичної особи, що підтверджує її важливість для суспільства.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам скаржника, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірні правовідносини у цій справі стосуються правомірності дій АТ "Укрзалізниця" у процесі виконання технічних умов приєднання електроустановок до електричних мереж та законності накладення санкцій НКРЕКП, зокрема штрафу у розмірі 360 213 гривень.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, залишив його без змін, зазначивши, що дії АТ "Укрзалізниця" відповідали законодавству та технічним умовам і були правомірними, тоді як НКРЕКП перевищила свої повноваження, вийшовши за межі визначеного предмета перевірки, та не надала належного обґрунтування пропорційності накладених санкцій, зокрема штрафу. Також суд врахував, що АТ "Укрзалізниця" усунуло всі порушення до моменту прийняття постанови НКРЕКП, а доводи апеляційної скарги були визнані необґрунтованими, формальними та такими, що не підтверджуються належними доказами.

Верховний Суд звертає увагу, що зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування повинно було бути предметом розгляду судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору її порушення відповідачем). Якщо такі підстави позову не були оцінені судами попередніх інстанцій або, на думку скаржника, оцінені неправильно, це може свідчити про порушення норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів надавши належну оцінку матеріалам касаційної скарги, дійшла висновку, що скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вказав: які саме норми матеріального та/або процесуального права необхідно застосувати для формування вказаного вище висновку; за результатами розгляду касаційної скарги, який саме висновок має бути сформований Верховним Судом з урахуванням зазначених ним норм матеріального та/або процесуального права.

Скаржник у поданій касаційній скарзі обмежився лише посиланням на окремі положення нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, не обґрунтувавши їх належного застосування до конкретних обставин справи. Такий підхід вказує на спробу повторної оцінки фактичних обставин справи та переоцінки доказів, які були належним чином досліджені та оцінені судами попередніх інстанцій у межах встановлених законом повноважень.

Тож, саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Також Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони носять загальний характер, який притаманний кожній аналогічній справі.

Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Скаржником не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до посилань на підстави непогодження з оскаржуваним рішенням суду першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин та застосування нормативно-правових актів. Скаржник не навів переконливих аргументів про наявність підстав, передбачених законом, для перегляду рішення в касаційному порядку.

Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника стосовно неправомірного віднесення судом першої інстанції справи до категорії незначної складності. У касаційній скарзі заявник обмежився загальними твердженнями та цитуванням положень законодавства, не надавши жодних конкретних фактів або доказів, які б свідчили про те, що предмет доказування, складність справи або інші обставини вимагали розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено існування обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на наведене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 347, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправною та скасування постанови.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати в порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя А.Ю. Бучик

Суддя А.І. Рибачук