Справа № 440/786/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 р. Справа № 440/786/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 25.03.24 по справі № 440/786/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ НП в Полтавській області, апелянт), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті йому індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року;

- зобов`язати ГУ НП в Полтавській області нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року на підставі положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ (далі- Закон №1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі- Порядок № 1078);

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за період з 07 листопада 2015 року по 15 вересня 2021 року, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби;

- зобов`язати ГУ НП в Полтавській області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за період з 07 листопада 2015 року по 15 вересня 2021 року, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 позовну заяву задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Зобов`язано ГУ НП в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 5 календарних днів та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби за 2020 рік у кількості 11 календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Зобов`язано ГУ НП в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 5 календарних днів та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби за 2020 рік у кількості 11 календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просив суд рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилаючись на висновок Верховного Суду у постанові від 03.08.2023 у справі №280/6779/22, відповідач зазначив, що з урахуванням положень ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав, який починається з 15.09.2021 ( дня звільнення його зі служби), оскільки матеріали особової справи ОСОБА_1 містять розписку , що при звільненні ним особисто отримано трудову книжку та витяг з наказу ГУ НП в частині звільнення.

Посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 21.09.2023 у справі №340/341/23, зазначив, що отримання позивачем листа відповідача 11.01.2024 у відповідь на його звернення від 19.12.2023 не змінює моменту, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, а свідчить лише про час, коли позивач виявив зацікавленість до стану своїх прав та почав вчиняти активні дії щодо реалізації своїх прав, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Зазначив, що судом першої інстанції при ухваленні оспорюваного рішення не враховано практику Верховного Суду, викладену у постановах від 14.12.2023 у справі № 440/1526/19, від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 31.03.2020 у справі №808/2122/18, стосовно нарахування грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки при звільненні лише за повні відпрацьовані місяці в році звільнення, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Апелянт звернув увагу, що судом першої інстанції зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, в частині позовної вимоги про нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, оскільки позивач не довів поважність пропуску строку звернення до суду за захистом, порушених на його думку прав, а також не обґрунтував наявність підстав нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року.

Зауважив, що до 18 жовтня 2017 року у Порядку № 1078 була відсутня така категорія осіб, як поліцейські, та постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення» № 782 від 18.10.2017 (далі-Постанова №782) внесено зміни до п. 2 Порядку № 1978, якими доповнено абзац 5 після слова «військовослужбовців» словом «поліцейських», а тому нарахування індексації грошового забезпечення поліцейських було розпочато після набрання чинності вищезазначеною постановою. Таким чином, відсутність на момент виникнення спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акту, яким було врегульовано порядок нарахування та виплати поліцейським індексації грошового забезпечення є правомірною підставою для нездійснення ГУ НП такої виплати позивачу у зазначений у позові період.

Крім того, в ті періоди, які зазначає позивач у позовній заяві, індексація грошових доходів населення не проводилася взагалі, оскільки величина індексу споживчих цін не перевищила встановлений законом поріг індексації у 103% (крім квітня 2016 року). Саме ця обставина стала підставою невиплати позивачу індексації.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Наказом по особовому складу ГУ НП в Полтавській області від 07.11.2015 №1 о/с ОСОБА_1 , який мав спеціальне звання «капітан міліції» призначено слідчим Оржицького відділення поліції Лубенського відділу поліції ГУМ НП в Полтавській області з 07.11.2015, з присвоєнням йому спеціального звання «капітан поліції».

Відповідно до наказу по особовому складу ГУ НП в Полтавській області від 15.09.2021 № 454 о/с майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектора поліцейської діяльності № 1 відділення №2 Лубенського районного відділу поліції, звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі- №580- VIII ) з 15.09.2021.

За цим наказом ОСОБА_1 встановлено премію за вересень 2021 року в розмірі 35,602%; зазначено, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 років та на отримання грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 28 календарних днів.

13.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в Полтавській області із заявою, в якій просив надати йому довідку про середньоденне грошове забезпечення станом на день звільнення; повідомити чи нараховувалась та виплачувалась йому в період з листопада 2015 по жовтень 2017 індексація грошового забезпечення, а також надати інформацію про невикористані ним дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015-2021 роки; у разі наявності невикористаних за 2015-2021 роки днів відпусток-виплатити йому компенсацію відповідно до ст.83 КЗпП України.

Листом ГУ НП в Полтавській області від 11.01.2024 №251зі/115/04/12-2024 позивача повідомлено, що за період з 07.11.2025 по 31.10.2017 індексація грошового забезпечення йому не нараховувалась, оскільки для цього відсутні законні підстави; за період з 07.11.2015 по 15.09.2021 у нього наявні залишки невикористаних відпусток: щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 5 календарних днів; щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби за 2020 рік у кількості 11 календарних днів. Повідомлено, що за 2021 рік йому виплачена компенсація за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 28 календарних днів.

Вважаючи протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 включно, не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за період з 07 листопада 2015 року по 15 вересня 2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача про те, що індексація грошового забезпечення позивача повинна здійснюватися лише з 01.11.2017 після набрання чинності Постановою № 782, якою внесені зміни до Порядку №1078, оскільки така індексація прямо передбачена Законом 580-VIII та нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі-Закон №1282-ХІІ), тому це право підлягає відновленню у судовому порядку.

У квітні місяці 2016 року індекс споживчих цін перевищив поріг індексації понад 103 % та склав 105,79%, а тому у позивача виникло право на індексацію в місяці, що настає за місяцем, у якому опубліковано цей індекс - в червні 2016 року. За таких обставин, починаючи з червня 2016 року у відповідача виник кореспондуючий обов`язок провести нарахування індексації грошового забезпечення позивача в межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб за відповідний період.

Через відсутність правового регулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі- Порядок №260), до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР ( далі- Закон №504/96-ВР).

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 5 календарних днів та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби за 2020 рік у кількості 11 календарних днів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 5 ст.94 Закону №580-VIII грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

У свою чергу частиною 1 статті 4 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

За правилами частини 1 статті 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону №1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік грошових доходів громадян, які підлягають індексації, додатково визначено в пункті 2 Порядку №1078.

Постановою № 782, що набрала законної сили 24 жовтня 2017 року, до вказаної норми права внесено зміни та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.

Разом з тим, факт приведення пункту 2 Порядку №1078 у відповідність до вимог частини 5 статті 94 Закону 580-VIII та статті 2 Закону №1282-ХІІ лише 24 жовтня 2017 року не є підставою для позбавлення позивача гарантованого права на нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період проходження служби, що передував прийняттю Постанови №782.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що до внесення відповідних змін до п.2 Порядку №1078 були відсутні підстави для індексації грошового забезпечення позивача, оскільки вони суперечать положенням частини 1 статті 2 Закону № 1282-ХІІ, які прямо передбачають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі - оплата праці (грошове забезпечення).

Колегією суддів встановлено, що у квітні місяці 2016 року індекс споживчих цін перевищив поріг індексації понад 103 % та склав 105,79%, а тому у позивача виникло право на індексацію в місяці, що настає за місяцем, у якому опубліковано цей індекс - в червні 2016 року. За таких обставин, починаючи з червня 2016 року у відповідача виник кореспондуючий обов`язок провести нарахування індексації грошового забезпечення позивача в межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб за відповідний період.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення з 01.06.2016 по 31.10.2017.

Щодо позовних вимог про не нарахування та невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 5 календарних днів та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби за 2020 рік у кількості 11 календарних днів, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 83 КЗпП України.

Закон №580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Питання виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення поліцейського, було предметом дослідження Верховного Суду також у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, і вказані висновки в силу ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані в цьому апеляційному провадженні.

У вищевказаній справі, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду відступив від правових висновків, сформованих у судових рішеннях, зокрема у справах: № 820/5122/17 та №808/2122/18, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, і зазначив наступне.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11статті 93 Закону №580-VIII , а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, Верховний Суд у своїй постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 вважав правильним, що при вирішенні такого спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Таким чином, Верховний Суд у справі №160/10875/19 дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР, а позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки за 2020 рік, проте відповідач протиправно її не нарахував та не виплатив.

Щодо посилань апелянта на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства в силу частини 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати та їх складових, у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Предметом апеляційного перегляду у даній справі є, зокрема, нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 та компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік.

Відповідно до приписів частини 1 статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

На належності сум індексації до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013.

Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів виходить з того, що спір щодо індексації грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) та грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі- Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України викладені у рішеннях від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 та від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у справі №260/3564/22 (рішення від 06.04.2023) дійшов висновку про поширення дії частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

У згаданому рішенні у справі №260/3564/22 Верховний Суд констатував, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Приведений правовий висновок також підтримано у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року у справі № 620/14688/23.

Зважаючи на приписи частини 5 статті 242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформовані у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 та у постанові від 01.10.2024 у справі №620/14688/23.

Повертаючись до обставин цієї справи необхідно зазначити, що позивач 22.01.2024 звернувся до суду із позовом, в тому числі, про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 та грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за період з 07.11.2015 по 15.09.2021. Отже, ОСОБА_1 не пропустив строк звернення до суду із цими позовними вимогами.

Посилання відповідача на висновки Верховного Суду, які сформульовано у постанові від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22 повністю узгоджуються з висновками колегії суддів про поширення на розглядувані правовідносини дії частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до внесення змін Законом №2352-ІХ.

Посилання відповідача на висновки Верховного Суду, які сформульовано у постановах від 21.09.2023 у справі №340/341/23 та від 14.12.2023 у справі №440/1526/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у вказаних справах та розглядуваній справі відрізняються фактичні обставини справи, що не є подібними до справи, що розглядається.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 311, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 по справі № 440/786/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк