Справа № 460/14615/24
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2024 року м. Рівне №460/14615/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про знятя арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

29.11.2024 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач) про зняття арешту на об`єкт обтяження - невизначене майно, все нерухоме майно, що був внесений до Єдиного реєстру заборон реєстратором - Рівненська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України за № 10867294 від 23.02.2011 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з метою укладення договору купівлі - продажу нерухомого майна належного на праві власності звернулася до приватного нотаріуса. Після перевірки реєстрів нотаріус з`ясував, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис відповідно до якого існує арешт на невизначене майно, все нерухоме майно належне ОСОБА_1 . Наголосила, що не зняття арешту з майна позивача суперечить законодавству та порушує конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. З підстав, наведених у позовній заяві, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою від 05.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами статті 287 КАС України, розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 11.12.2024 о 10:00год з викликом сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Відповідач подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень зазначив, що в межах виконавчих проваджень постанова про арешт майна боржника б/н від 23.02.2011 не виносилася, а арешти, що були накладені на майно ОСОБА_1 припинені після закінчення виконавчих проваджень. Тому твердження позивача про те, що постанови про арешт майна боржника не виносились є необґрунтованими, оскільки всі арешти накладені на майно боржника припинені після закінчення виконавчих проваджень, окрім арешту за постановою б/н від 23.02.2011 за яким неможливо встановити підстави для його припинення. Таким чином, неможливо встановити в межах якого виконавчого провадження та по виконанню якого виконавчого документа винесено постанову про арешт майна боржника б/н від 23.02.2011 та наявність підстав для його накладення та як наслідок підстав припинення. З підстав наведених у відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

У судове засідання призначене на 11.12.2024 сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Окрім цього, 09.12.2024 позивачем подано клопотання про проведення розгляду даної справи за його відсутності, у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наведене, суд ухвалою від 11.12.2024 перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

В силу вимог ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового розгляду справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

Відповідно до інформації наявної в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) встановлено - Рівненська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України за № 10867294 від 23.02.2011 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

Вказані обставини також підтверджуються листом Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 05.09.2024 № 227365, де зазначено, що Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстроване обтяження № 10867294 на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , за постановою б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. Додатково зазначено, що неможливо встановити в межах якого виконавчого провадження та по виконанню якого виконавчого документа винесено постанову про арешт майна боржника б/н, 23.02.2011, а також визначити наявність підстав для його припинення. Відповідно до ч. 5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

На звернення позивача від 05.09.2024 Управління ЗПВР у Рівненській області ЗМУЮ також повідомило, що згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження (Спецрозділ) встановлено, що виконавчі провадження, які перебували у Відділі відносно ОСОБА_1 , як боржника - завершені у зв`язку з фактичним виконанням рішень та у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню. У межах виконання зазначених виконавчих проваджень, постанова про арешт майна боржника від 23.02.2011 № б/н не виносилася. Вищезазначені обставини унеможливлюють встановлення інформації, у межах якого виконавчого провадження та на підставі якого виконавчого документа винесено постанову про арешт майна боржника від 23.02.2011 № б/н, а також визначення підстави для припинення арешту. З метою зняття арешту з усього належного майна необхідно звернутися з відповідною заявою до суду.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не знятті арешту з майна позивача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що порядок примусового виконання рішень визначений Законами України Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-XIV, що був чинний на момент відкриття та закінчення виконавчого провадження, у якому було накладено арешт на нерухоме майно (далі Закон №606-XIV) та від 02.06.2016 №1404-VІІІ з наступними змінами і доповненнями (далі - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-ХІV, який діяв на момент прийняття державним виконавцем процесуальних рішень (надалі - Закон України Про виконавче провадження), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні визначала стаття 6 Закону № 606-XIV, відповідно до частини першої якої державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно до покладених на державного виконавця обов`язків, передбачених частиною першою статті 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Аналогічна норма міститься і в Законі №1404-VІІІ, частиною першою статті 18 якого закріплено обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України № 606-ХІV, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Положеннями статті 57 Закону України № 606-ХІV передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Як зазначалось вище судом, постановою б/н, 23.02.2011 відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції накладено арешт на все нерухоме майно - невизначене майно, що належить ОСОБА_1 .

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження відділ ДВС у м. Рівному не може ідентифікувати згідно якого виконавчого документу накладався арешт на майно з реєстраційним номером №10867294.

При цьому, спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою державного виконавця зняти арешт з нерухомого майна.

Згідно до частин 4 і 5 статті 59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 405600191, дата, час формування 27.11.2024 13:50:59, ОСОБА_1 належать на праві власності ряд об`єктів житлової та нежитлової нерухомості за реєстраційними номерами № 060, № 060, № 226, № 101.

Суд зазначає, що статтею 41 Конституції України, визначено право кожного вільно володіти користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Положенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено поняття права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні за відсутності як самої заборгованості, так і виконавчого провадження, в межах якого відбувається примусове стягнення є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Викладені мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

Більше того, відповідач у відповіді від 05.09.2024 на звернення позивача повідомив, що виконавчі провадження, які перебували у Відділі відносно ОСОБА_1 , як боржника - завершені у зв`язку з фактичним виконанням рішень та у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями ОСОБА_1 про наявність законних підстав для зняття арешту з майна, що їй належить.

Водночас, в межах спірних правовідносин суду також необхідно звернути увагу на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Цими приписами Основного Закону України втілено загальновідому формулу обмеження дискреційних повноважень органів державної влади (дозволено лише те, що передбачено законом), тобто органи одних гілок державної влади не вправі перебирати на себе функції і повноваження інших гілок влади.

Зважаючи на вказаний конституційний принцип, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які свідчили б про вирішення питань, які належить до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Частиною 4 статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки, у відповідності до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, в даному випадку постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, - на відповідність закріпленим ч.2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

А аналізу частини 4 і 5 статті 59 Закону №1404-VIII слідує, що лише державний виконавець знімає арешту з усього майна, що належить особі. Позаяк зняття арешту з об`єкта обтяження є дискреційним повноваженням державного виконавця, яке проводиться відповідно до визначених законом етапів.

Відтак, суд не може самостійно зняти арешт на об`єкт обтяження за № 10867294 від 23.02.2011 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011, який накладений відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

З огляду на наведене, позовні вимоги в наведеній редакції про зняття арешту на об`єкт обтяження - невизначене майно, все нерухоме майно, що був внесений до Єдиного реєстру заборон реєстратором - Рівненська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України за № 10867294 від 23.02.2011 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, - не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити шляхом зобов`язання Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешту на об`єкт обтяження - невизначене майно, все нерухоме майно, що був внесений до Єдиного реєстру заборон реєстратором - Рівненська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України за № 10867294 від 23.02.2011 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов необхідно задовольнити частково.

У відповідності до статті 139 КАС України, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 270-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, - задовольнити частково.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт на об`єкт обтяження - невизначене майно, все нерухоме майно, що був внесений до Єдиного реєстру заборон реєстратором - Рівненська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України за № 10867294 від 23.02.2011 відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 23.02.2011 відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції витрати по сплаті судового збору на суму 605,60грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Днем подання апеляційної скарги є день її надходження до відповідного суду. Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 11 грудня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Замкова, буд. 22А,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146)

Суддя Д.П. Зозуля