Справа № 640/8089/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 грудня 2024 року

м. Київ

справа №640/8089/21

адміністративне провадження № К/990/44914/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що виявилась у незарахуванні часу вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 27.02.2020, тобто 05 років 4 місяці 02 дні, до вислуги років ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України зарахувати час вимушеного прогулу з 25.10.2014 до 27.02.2020, тобто 05 років 4 місяці 02 дні, до вислуги років ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, визнати стаж роботи (проходження служби) безперервним, видавши відповідний наказ;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що виявилась у невиплаті грошового забезпечення та нездійсненні відрахувань єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду під час проходження ОСОБА_1 служби на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України в період з 28.02.2020 по 12.05.2020;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове утримання за період з 28.02.2020 по 12.05.2020 (00 років 2 місяці 14 днів) з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України направити до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відомості про вислугу років ОСОБА_1 за період з 15.08.1995 по 12.05.2020 (з урахуванням часу вимушеного прогулу у період з 25.10.2014 по 27.02.2020) з розбивкою по роках та місяцях для зарахування до страхового стажу.

Рішенням від 28.03.2024 Київський окружний адміністративний суд, яке залишене без змін постановою від 23.10.2024 Шостого апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Міністерство внутрішніх справ України звернулося до Верховного Суду з цією касаційною скаргою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2024 справу передано на розгляд на розгляд колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Тацій Л.В. (суддя-доповідач), Рибачук А.І., Стеценко С.Г..

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2024, який здійснено на підставі розпорядження виконувача обов`язків заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 04.12.2024 № 1343/0/78-24 у зв`язку з постановленою Верховним Судом 03.12.2024 ухвалою про відведення судді-доповідача Тацій Л.В. та суддів Рибачука А.І., Стеценка С.Г. від розгляду матеріалів цієї касаційної скарги, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М..

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Спір стосується правильності зарахування періоду вимушеного прогулу (з 25.10.2014 по 27.02.2020) до вислуги років служби в органах внутрішніх справ України для призначення пенсії ОСОБА_1 ..

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є: підпункт 3 частини 4 статті 328 КАС України та підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалою від 06.02.2024 Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що справа має фундаментальне значення, оскільки безпосередньо стосується формування єдиної та послідовної правозастосовної практики у сфері пенсійного забезпечення та соціальних гарантій для колишніх правоохоронців. Зокрема, правильне й однозначне тлумачення відповідних норм законодавства дозволить чітко визначити правовий статус осіб, які були поновлені на посадах у давно неіснуючих штатних одиницях, визначить межі та правомірність обчислення їх вислуги років, право на пенсійні виплати та інші соціальні гарантії. Таке врегулювання виключить необґрунтовані колізії, сприятиме передбачуваності та стабільності судової практики, а також унеможливить зловживання процесуальними правами чи виникнення ситуацій, коли різні судові рішення щодо аналогічних справ призводять до нерівності у правах та обов`язках осіб, котрі перебували чи формально вважаються такими, що перебували, на службі в органах внутрішніх справ після вказаної дати.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах тощо.

При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

На підставі викладеного, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Тому, колегією суддів не може бути взято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі незначної складності.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, приписами пунктів 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Посилаючись на підпункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій вважали, що спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), Порядком обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 (далі - Порядок № 393), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Скаржник натомість зазначає, що суди неправильно застосували в частині зарахування до вислуги років позивача періоду служби в органах внутрішніх справ після 06.11.2015 статтю 17 Закону № 2262-XII; Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII), пункт 1 Порядку № 393; пункт 24 Положення № 114.

Вказує, що суди не застосували Закони України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Незастосування положень Закону № 1058-IV скаржник пояснює тим, що визначення бази нарахування єдиного внеску для військовослужбовців, поліцейських, а також осіб рядового й начальницького складу, які отримують грошове забезпечення, повністю регулюється спеціальними нормами Закону № 2464-VI, а не положеннями загального пенсійного законодавства; оскільки такі особи не отримують заробітну плату в розумінні Закону України «Про оплату праці», а їхній грошовий дохід формується за особливими правилами, то вимушений прогул не може бути прирівняний до періоду, за який нараховується заробітна плата, і, відповідно, розрахунок внеску з урахуванням положень Закону № 1058-IV є неправомірним.

Водночас при обґрунтуванні незастосування Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», скаржник не вказує конкретної норми.

Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо необхідність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 17 Закону № 2262-XII, Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, пункту 1 Порядку № 393; пункту 24 Положення № 114, а також Законів №№ 1058-IV, 2464-VI у цій справі, а також тієї обставини, що застосування цих норм та нормативно-правових актів вплине на прийняття рішень щодо суті спору.

Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, оскільки, хоча скаржник і визначає норми матеріального права, яка, на його думку, неправильно застосована судами, він не вказує у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як саме, на його думку, відповідні норми повинні застосовуватися.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанції обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов