Справа № 560/10234/24
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

12 грудня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Божук Д.А. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить:

1. Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , викладену у листі від 28.06.2024 року за №11876, щодо звільнення старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю яка є особою з II групою інвалідності;

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, як особою з II групою інвалідності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби, оскільки його мати - ОСОБА_2 має групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду.

Проте відповідач повідомив, що підстав для звільнення ОСОБА_1 немає.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на позов, згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що 28.05.2024 позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю - ОСОБА_2 .

У звільненні за цією підставою ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки документи, подані військовослужбовцем, свідчать про те, що догляд за його матір`ю здійснював батько позивача, ОСОБА_3 , а не сам позивач.

Таким чином, на переконання відповідача, з долучених до рапорту документів неможливо встановити факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері ОСОБА_1 , які могли б здійснювати за нею догляд.

З огляду на це, відповідач вказує, що у військової частини НОМЕР_1 не було підстав для задоволення рапорту позивача про звільнення з військової служби.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю позивача.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0060091 від 12.02.2020 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю II групи.

Згідно висновку ЛКК Комунального некомерційного підприємства "Красилівська багатопрофільна лікарня" щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №221 від 27.06.2024, ОСОБА_2 , яка проживає разом з ОСОБА_1 , потребує постійного стороннього догляду.

ОСОБА_1 звертався до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі п.п. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки його мати - ОСОБА_2 має групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду.

До вказаного рапорту позивач додав, зокрема, висновок ЛКК Комунального некомерційного підприємства "Красилівська багатопрофільна лікарня" щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №384 від 21.12.2023, ОСОБА_2 , що проживає разом з ОСОБА_3 (співмешканець), потребує постійного стороннього догляду.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 14.05.2024 №7208 повідомила, що документами, які підтверджують наявність у матері ОСОБА_1 інвалідності є свідоцтво про народження та довідка до акта огляду МСЕК.

Згідно свідоцтва про народження від 06 лютого 2008 року серії НОМЕР_3 в графі "мати" вказано особу: ОСОБА_4 , однак надана довідка до акта огляду МСЕК від 12.02.2020 серії АВ №0060091 видана іншій особі - ОСОБА_2 .

В листі також вказано, що позивачем не надано підтверджуючі документи щодо зміни прізвища особи: з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Враховуючи зазначене, позивачу відмовлено у звільненні з військової служби.

28.05.2024 ОСОБА_1 повторно звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі п.п. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я).

За результатом розгляду вищевказаного рапорту військова частина НОМЕР_1 листом від 28.06.2024 №11876 повідомила, що військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби у разі наявності саме у нього необхідності здійснювати постійний догляд за особою (матір`ю) з інвалідністю ІІ групи.

Факт наявності у ОСОБА_2 , 1964 року народження, інвалідності ІІ групи не оспорюється, однак факт здійснення такого догляду саме позивачем доданими документами належним чином не підтверджено, оскільки ОСОБА_1 фактично перебуває на військовій службі.

В листі також вказано про те, що позивачем не надано документального підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на 04.05.2024) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), в тому числі, у зв`язку із наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

18.05.2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" №3633-IX.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями пп. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинній з 18.05.2024) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, положення Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якими визначено підстави звільнення з військової служби, змінились та законодавцем шляхом внесення змін до нормативно-правового акту встановлено, що для звільнення з військової служби військовослужбовець має довести відсутність у матері позивача інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати за нею постійний догляд, або неможливості здійснення постійного догляду за матір`ю позивача такими особами через їх самостійну потребу в постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджених указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до п.14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Відповідно до абз.4 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Так, позивачем подано відповідачу рапорт від 28.05.2024 про звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю - ОСОБА_2 .

Суд вважає подані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби від 28.05.2024 документи належними і достатніми для підтвердження того, що ОСОБА_2 (мати позивача) є особою з інвалідністю ІІ групи (довічно) та потребує постійного стороннього догляду.

Однак, суд звертає увагу, що листом від 28.06.2024 №111876 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у звільненні з військової служби.

За позицією відповідача, після набуття чинності 18.05.2024 року змін до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач не міг бути звільнений за правилами, що діяли до 18.05.2024 року, оскільки вони втратили чинність.

Надаючи оцінку таким доводам, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також слідує, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зробив висновок, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

На переконання суду, для надання відповіді на питання, чи порушено права позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні його рапорту на підставі застосування нових положень Закону, що набули чинності вже після надходження та реєстрації його рапорту у військовій частині, слід встановити наступні обставини:

- чи містили зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесені Законом №3633-ІХ, спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі;

- чи у межах встановлених строків було розглянуто рапорт позивача.

Аналіз змін до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесених Законом №3633-ІХ, дає підстави вважати, що законодавець не передбачив спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі, а тому вони застосовуються до правовідносин за загальними правилами з дня набуття ними чинності, тобто з 18.05.2024 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує правові висновки Верховного Суду у постанові №280/3308/23 від 23 липня 2024 року у якій суд касаційної інстанції вказав, що у разі безпосередньо (прямої) дії нормативно-правового акта в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №826/10971/16, від 24 січня 2023 року у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 08 жовтня 2021 року у справі №240/19318/20, від 16 листопада 2021 року у справі №360/1406/20, від 01 грудня 2022 року у справі №640/7578/20, від 07 листопада 2023 року у справі №520/9778/19 та від 10 січня 2024 року у справі №380/13615/21.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене суд дійшов до висновку, що оскільки на час розгляду рапорту ОСОБА_1 від 28.05.2024 про звільнення з військової служби вже діяла нова редакція статті 26 Закону №2232-XII, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції чинній на час прийняття рішення.

Водночас, ні до рапорту, ні до матеріалів справи не надано доказів щодо відсутності у ОСОБА_2 (матері позивача) інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, або неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 такими особами через їх самостійну потребу в постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що відповідач правомірно відмовив у задоволенні рапорту позивача та звільненні його з військової служби.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно подати до військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, додавши, окрім документів, долучених до рапорту від 28.05.2024, документи, що підтверджують відсутність у ОСОБА_2 (матері позивача) інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати за нею постійний догляд, або неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 такими особами через їх самостійну потребу в постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 12 грудня 2024 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 )

Головуючий суддя Д.А. Божук