Справа № 243/4174/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року справа №243/4174/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2024 року (повне судове рішення складено 02 вересня 2024 року) у справі № 243/4174/24 (суддя в І інстанції Сидоренко І.О.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

УСТАНОВИВ:

Дьяченко Олег Валентинович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення № 218 від 27.05.2024.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31.03.2024 приблизно о 10-00 год. біля центрального ринку м. Слов`янська до позивача підійшов співробітник ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ). На його вимогу позивач надав свій паспорт, РНОКПП та пенсійне посвідчення особи з інвалідністю третьої групи. Співробітник ІНФОРМАЦІЯ_2 виписав повістку без номеру, відповідно до якої позивач зобов`язаний прибути 01.04.2024 до 09-00 год. за адресою АДРЕСА_1 . Співробітнику ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач показав пенсійне посвідчення особи з інвалідністю третьої групи, встановленої на все життя з 2017 року, а також зазначив про наявність на його утриманні трьох неповнолітніх дітей. Співробітник ІНФОРМАЦІЯ_2 все одно наказав прибути для проходження медичного огляду та визначення призначення на воєнний час до 09-00 год. 01.04.2024. У зв`язку з оголошеною повітряною тривогою 01.04.2024, він в зазначений час не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як вирішив перечекати повітряну тривогу у безпечному місці, тим паче вже стаціонарна будівля РТЦК була зруйнована внаслідок ракетного удару. Окрім того, позивач відчуває страх перебувати у будівлях зі скупченням військовозобов`язаних, так як окрім нього, трьох його неповнолітніх дітей годувати буде нікому. 27.05.2024 позивач був затриманий та примусом доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 на АДРЕСА_2 , де відносно нього був складений адміністративний протокол № 218 від 27.05.2024 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до якого 31.03.2024 отримав повідомлення про зобов`язання прибути 01.04.2024 о 09-00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_3 для постановки на облік та визначення призначення на воєнний час, однак 01.04.2024 не прибув, чим порушив п. 1 ст. 22 та п. 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», скоївши в умовах особливого періоду. Одразу, на місці адміністративний протокол був розглянутий, до м. Краматорська його не відвозили, права не роз`яснювали. На вимогу надати копії протоколу та постанови, позивачу видали ксерокопії адміністративного протоколу та постанови, без підписів та печатки. Представник зазначав, що мета та ціль, зазначені у повістці без номеру від 31.03.2024, якою його зобов`язано з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 «для проходження медичного огляду та визначення призначення на воєнний час», не збігаються з формулюванням державного обвинувачення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП як у протоколі, так і постанові № 218 від 27.05.2024 «для постановки на облік та визначення призначення на воєнний час». Відповідно до постанови № 218 27.05.2024, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене 01.04.2024 адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у розмірі 17 000 грн, тоді як зміни про розмір штрафу за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП збільшені з 1700 - 3400 грн до 17 000 - 25 500 грн Законом України № 3696-IX від 09.05.2024.

Представник позивача зазначає, що 01.04.2024 до 09-00 ОСОБА_1 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження медичного огляду, за таких причин: станом на 31.03.2024 та 01.04.2024 він вже перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому з`являтись для постановки на облік не було необхідності. Позивачу довічно встановлена третя група інвалідності з 20.04.2017 і 31.03.2024 він показував співробітнику ІНФОРМАЦІЯ_2 пенсійне посвідчення, група інвалідності не встановлена після 24.02.2022, а тому необхідність проходити медичний облік не було; на його утриманні станом на 01.04.2024 є троє неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; 01.04.2024 з 08-00 год. практично весь день була оголошена повітряна тривога; він боїться знаходитись в будівлях з великою кількістю скупчення військових та військовозобов`язаних після ракетного удару по стаціонарній будівлі ІНФОРМАЦІЯ_3 у 2023 році та загибеллю тих, хто з`явився за повістками.

У зв`язку з чим просив суд скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_5 № 218 від 27.05.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а провадження в справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наголошує на помилковості висновку суду, що кваліфікація дій позивача за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП неможлива та про відсутність факту правопорушення, відповідно до редакції ст. 210-1 КУпАП на час вчинення правопорушення.

Апелянт звертає увагу, що диспозиція ст. 210-1 КУпАП не змінено, а суттєві зміни відбулись в частині саме відповідальності (санкції) за вчинення вказаного правопорушення. Тобто, питання саме у розмірі штрафу за вчинення, а не сам факт вчинення.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення. Враховуючи викладене, вважає як доведеним, що правопорушника зобов`язано було з`явитися 01.04.2024. Відповідно до останнього абзацу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів. Вважає, що відповідно до зазначеного позивач вчиняв правопорушення з часу коли зобов`язаний був прибути за повісткою 01.04.2024 до часу супроводження його працівниками поліції до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме 27.05.2024.

Щодо стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 судового збору апелянт зазначає, що відповідно ІНФОРМАЦІЯ_7 не є юридичною особою, не має рахунків та фінансового відділу.

Пунктом 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки визначено завдання територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Також у пункті 11 визначено функції районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 Положення.

Враховуючи викладене суд, не зважаючи на подані заперечення, вирішив питання щодо стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 суму сплаченого судового збору.

У додаткових поясненнях відповідач зазначив доводи, аналогічні висловленим в апеляційній скарзі.

Сторони, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не прибули. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 27 травня 2024 року солдатом ІНФОРМАЦІЯ_8 складено протокол № 218 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно позивача ОСОБА_1 про те, що 31.03.2024 військовослужбовцем ЗСУ ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено громадянину ОСОБА_1 про те, що 01.04.2024 о 09 годині 00 хвилин, військовозобов`язаний ОСОБА_1 зобов`язаний прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, однак 01.04.2024 ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув, чим порушив вимоги п. 1 ст. 22 та п. 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», скоївши дане правопорушення в умовах дії на території України особливого періоду.

27 травня 2024 року начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_5 винесено постанову № 218 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000 гривень.

Суть інкримінованого позивачу адміністративного правопорушення полягає в тому, що 31.03.2024 військовослужбовцем ЗСУ ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено громадянину ОСОБА_1 , про те, що 01.04.2024, о 09 годині 00 хвилин, військовозобов`язаний ОСОБА_1 зобов`язаний прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, однак на 01.04.2024 ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув, чим порушив вимоги п. 1 ст. 22 та п. 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», скоївши дане правопорушення в умовах дії на території України особливого періоду.

Відповідно до повістки ОСОБА_1 зобов`язано прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження медичного огляду та визначення призначення на воєнний час 01.04.2024 до 09-00 год. за адресою АДРЕСА_1 .

Також позивачем долучено до позовної заяви копію пенсійного посвідчення, копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно долученої представником відповідача розписки в отриманні повістки слідує, що 31.03.2024 ОСОБА_1 отримав повістку з`явитися за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 01.04.2024 до «09-00» год.

Також представником відповідача долучено витяг із наказу начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 07.03.2024 № 22, витяг із списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , які призначені відповідальними за виявлення та складання протоколів про адміністративні правопорушення.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до ст. 287 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон від 25.03.1992 № 2233-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону № 2233-ХІІ (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону № 2233-ХІІ посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 210-1 КУпАП в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - станом на 01 квітня 2024 року).

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 3 ст. 210-1 КУпАП в редакції від 19 травня 2024 року).

Частиною першою статті 8 КУпАП визначено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

За приписами ч. 2 ст. 8 КУпАП закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Зі змісту оскаржуваної постанови від 27 травня 2024 року № 218 слідує, що 31.03.2024 військовослужбовцем ЗСУ ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено громадянину ОСОБА_1 , про те, що 01.04.2024, 09 годині 00 хвилин, військовозобов`язаний ОСОБА_1 зобов`язаний прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, однак на 01.04.2024 ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув, чим порушив вимоги п. 1 ст. 22 та п. 2 ст. 26 Закону № 2233-ХІІ, скоївши дане правопорушення в умовах дії на території України особливого періоду, у зв`язку з чим, керівником-начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_5 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000 гривень.

Виходячи з наведеного, в контексті спірних правовідносин, визначальним для кваліфікації дій позивача як порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене під час дії особливого періоду, є факт неявки позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 01 квітня 2024 року о 09 годині 00 хвилин за повісткою від 31 березня 2024 року.

Однак, на момент інкримінованого позивачу правопорушення, а саме станом на 01 квітня 2024 року діяла редакція ст. 210-1 КУпАП від 14 жовтня 2023 року, яка не містила в собі ч. 3 ст. 210-1 КУпАП взагалі. Норма ч. 3 ст. 210-1 КУпАП набрала чинності лише 19 травня 2024 року.

Посилання відповідача в обґрунтування правомірності прийняття оспорюваного рішення на те, що правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, у контексті ч. 3 ст. 22 Закону № 2233-ХІІ є триваючим, не ґрунтується на законі, оскільки передбачений Законом обов`язок позивача щодо явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 був визначений конкретним строком - 01 квітня 2024 року о 09 годині 00 хвилин.

Крім того, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, а саме 01.04.2024 діяла норма Закону, на яку посилається відповідач, в редакції від 30.06.2023 та ч. 3 ст. 22 Закону № 2233-ХІІ не містила в собі обов`язку у разі неприбуття громадянина зобов`язання у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів. Окрім того, зі змісту суті адміністративного правопорушення, викладеної у протоколі про адміністративне правопорушення, на підставі якого було винесено постанову про адміністративне правопорушення № 218, позивачу інкримінується те, що він не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , саме 01.04.2024 о 09-00 год., тобто у самій фабулі правопорушення не інкримінується позивачу вчинення триваючого правопорушення у період з 01.04.2024 до 27.05.2024, тому доводи відповідача є нікчемними.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку, що кваліфікація дій позивача за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП неможлива. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Частиною 2 статті 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 (справа №537/4012/16-а), від 08.11.2018 (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15.11.2018 (справа № 524/7184/16-а).

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, враховуючи вищевикладене з урахуванням того, що на момент вчинення інкримінованого позивачу правопорушення норми передбаченої ч. 3 ст. 210-1 КУпАП не існувало, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог, суд вважає можливим стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем законність оскаржуваних дій не доведена, а його доводи слід відхилити з вищенаведених мотивів.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року у справі № 243/4174/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 12 грудня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук