Справа № 140/4348/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/4348/24 пров. № А/857/21295/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року (головуючий суддя Андрусенко О.О.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Луцьк у справі № 140/4348/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

19.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорт від 15.05.2023 року про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 2232-XII (далі Закон 2232-XII) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи; зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 розглянути по суті та звільнити солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого ним рапорту про звільнення з військової служби від 15.05.2023 року; визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 131 від 09.05.2023 року щодо виключення зі списків особового складу солдата ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 137-РС від 09.05.2023 року щодо призупинення військової служби солдату ОСОБА_1 .

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі призупинення військової служби військовослужбовця, який, зокрема, самовільно залишив військову частину або місце служби, останній звільняється з посади та вважається таким, що не виконує (не несе) обов`язків військової служби, його/її контракт про проходження військової служби призупиняється, а також призупиняється виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям та останній не входить до чисельності Збройних Сил України. Після прийняття наказу про призупинення військової служби, командир військової частини має також видати наказ по стройовій частині про виключення його із списків особового складу військової частини. Суд першої інстанції вказав, що наказ командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 09.05.2023 №137-РС про призупинення позивачу військової служби у Збройних Силах України з 01.05.2023 було прийнято на підставі повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.05.2023 №1857 тлг, яким повідомлено про внесення 01.05.2023 відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0000819). Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням вимог пункту 144-3 Положення № 1153/2008 командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) від 09.05.2023 № 131 про виключення позивача зі списків особового складу частини з 09.05.2023. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що проведеним судовим розглядом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем процедури прийняття спірних наказів від 09.05.2023 № 131 та від 09.05.2023 № 137-РС, у зв`язку з чим позовні вимоги у вказаній частині до задоволення не підлягають. Суд першої інстанції наголосив, що оскільки позивач є особою, яка самовільно залишила місце несення служби, та на дату подання ним рапорту від 15.05.2023 його військова служба у Збройних Силах України призупинена з 01.05.2023, він не входить до складу Збройних Сил України та стосовно нього не прийнятий виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або не закрито кримінальне провадження, наказ про продовження ним військової служби командиром військової частини не приймався, тому у відповідача були відсутні правові підстави для розгляду по суті рапорту позивача від 15.05.2023 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII (у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи) та прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що командуванню Військової частини НОМЕР_1 було відомо про те, що з кінця грудня 2022 року солдат ОСОБА_1 , у зв`язку із критичним погіршенням стану свого здоров`я перебував на лікуванні в різних медичних установах, що підтверджують різні медичні документи. Скаржник вказує, що в лютому-березні 2023 року відчутно погіршився стан здоров`я матері позивача - ОСОБА_2 , останній не міг її залишити, оскільки вона є інвалідом ІІ групи та потребувала постійної сторонньої допомоги, інших осіб, які б могли забезпечити такий догляд немає, а тому знаючи, що особовий склад Військової частини НОМЕР_1 залучено до виконання службових (бойових) завдань на території Харківської області та листування із Військовою частиною є неможливим, позивач на початку травня 2023 року особисто приїхав у пункт постійної дислокації Військової частини НОМЕР_1 з метою подати рапорт про звільнення з військової служби. Однак, стройова частина Військової частини НОМЕР_1 особисто від ОСОБА_1 відмовилася прийняти вказаний рапорт з переліком усіх приєднаних документів. Скаржник зазначає, що знаючи про намір ОСОБА_1 звільнитися з військової служби, оскільки особисто від нього не прийнято його рапорт про звільнення, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2023 № 137-РС, ОСОБА_1 заздалегідь - протиправно виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а його військову службу призупинено з 09.05.2023 року. Скаржник стверджує, що «суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку відносно того, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що військовою частиною правомірно, а саме, у відповідності до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вчинено бездіяльність відносно ненадання відповіді на рапорт позивача».

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 05.03.2022 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 № 69/2022, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 .

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 07.03.2022 № 51 військовослужбовця за призовом ОСОБА_1 з 07.03.2022 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду стрільця-снайпера 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти механізованого батальйону.

Позивач у періоди з 24.12.2022 по 03.01.2023 та з 12.01.2023 по 03.02.2023 перебував на стаціонарному лікуванні у різних медичних закладах, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого №3631, №156, та згідно довідки військово-лікарської комісії від 03.02.2023 №112 проведено медичний огляд солдата ОСОБА_1 та у ній зазначено, що останній потребує відпустки у зв`язку з хворобою терміном на 30 календарних днів.

Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 06.03.2023 № 65 військовослужбовця за призовом рядового ОСОБА_1 , який перебував у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, вважати таким, що вибув з 03.03.2023 для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби.

16.03.2023 ВЛК гарнізонною при Військовій частині НОМЕР_3 проведено медичний огляд солдата ОСОБА_1 , про що свідчить довідка військово-лікарської комісії від 16.03.2023 №770, в якій зазначено «придатний до військової служби».

19.03.2023 В/ч НОМЕР_1 за вх. №1309/8 зареєстровано рапорт командира 1 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону капітана ОСОБА_3 в якому повідомлено, що 17.03.2023 у район виконання бойових завдань не повернувся військовослужбовець за призовом під час мобілізації рядовий ОСОБА_1 , який вибув на проходження ВЛК 03.03.2023 і закінчив проходження ВЛК 16.03.2023, у зв`язку з чим просив призначити службове розслідування по даному факту.

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 19.03.2023 №1490 призначено службове розслідування за даним фактом. Також, відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 18.03.2023 №77 військовослужбовця за призовом рядового ОСОБА_1 , який перебував у лікувальному закладі та вчасно не повернувся з лікувального закладу, знято з речового забезпечення з 18.03.2023. Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 27.03.2023 №86 ОСОБА_1 , призначеного в розпорядження командира частини наказом від 27.03.2023 №91-РС, зараховано в розпорядження командира частини з 27.03.2023.

Судом першої інстанції також встановлено, що за фактом неповернення 17.03.2023 до місця служби з військово-лікарської комісії стрільцем-снайпером 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону рядовим ОСОБА_1 було проведено службове розслідування, про що свідчить акт службового розслідування.

30.04.2023 командиром В/ч НОМЕР_1 прийнято наказ №1472 «Про результати службового розслідування», згідно з пунктом 1 якого за неприбуття з лікувального закладу під час дії воєнного стану 17.03.2023, з метою ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану, відсутність на військовій службі по теперішній час, грубе порушення вимог абзаців 2-5, 7, 8 10, 11 статті 11, статті 12, статті 14, статті 16, абзацу 1 статті 127 , абзаців 2, 5, 8, 9,16, 17 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, питання притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця за призовом рядового ОСОБА_1 відкласти до його повернення.

01.05.2023 Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава за фактом самовільного залишення 17.03.2023 місця несення служби ОСОБА_1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0000819) про вчинення кримінального правопорушення за ч.4.ст. 408 КК України.

09.05.2023 командиром В/ч НОМЕР_1 прийнято наказ (по особовому складу) №137-РС, згідно з яким відповідно до частини другої статті 24 Закону №2232-ХІІ військовослужбовцю за призовом рядовому ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину 17.03.2023, призупинено військову службу у Збройних Силах України з 01.05.2023, підстава повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.05.2023 №1857 тлг.

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2023 №131 позивача з 09.05.2023 виключено із списків особового складу частини.

15.05.2023 ОСОБА_1 поштовим зв`язком направив на адресу МОУ та ІНФОРМАЦІЯ_3 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи).

В матеріалах справи наявні листи ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.05.2023 № 2553, Військової частини НОМЕР_5 від 07.08.2023 №1314/2/56/100/7465, якими повідомлено позивача, що вищевказаний рапорт було направлено за належністю на розгляд командира В/ч НОМЕР_1 , та лист Військової частини НОМЕР_5 від 06.09.2023 №1314/2/56/100/8439, яким повідомлено представника позивача про те, що її адвокатський запит щодо розгляду поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби було направлено належному розпоряднику командиру В/ч НОМЕР_1 .

06.02.2024 представник позивача направила безпосередньо на адресу В/ч НОМЕР_1 адвокатський запит №06-02/24 про надання інформації стосовно прийнятого рішення щодо поданого 15.05.2023 ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби.

На вказаний адвокатський запит відповідач листом від 11.03.2024 № 0501/2/1/21 повідомив, що станом на 11.03.2024 ОСОБА_1 перебуває в розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 як особа, що самовільно залишила місце служби, облікові документи направлені до ІНФОРМАЦІЯ_4 ; одночасно направлено витяг із наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2023 № 131.

Не погодившись з такими діями командира Військової частини НОМЕР_1 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом №2232-XII.

За змістом частин першої та третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Відповідно до частини 7статті 26 Закону № 2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні № 1153/2008.

Згідно з пунктом 260 Положення № 1153/2008, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII, та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Нормами підпункту 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) здійснюється на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення № 1153/2008.

Пунктом 233 Положення № 1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 2 пункту 14.10 розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно із абзацом 13 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Відповідно до пункту 241 Положення № 1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно із пунктом 242 Положення № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Зважаючи на аналіз наведених норм суд апеляційної інстанції доходить висновку, що за результатом розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Як вже зазначалось вище і це підтверджується матеріалами справи, позивачем 15.05.2023 командиру Військової частини НОМЕР_1 направлено рапорт з проханням звільнити його з військової служби у зв`язку з наявністю матері з інвалідністю II групи.

Так, згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Слід зауважити, що з наявного в матеріалах справи наказу командира НОМЕР_6 окремої штурмової бригади (по особовому складу) від 09.05.2023 № 137-РС убачається, що військовослужбовцю за призовом рядовому ОСОБА_1 , колишньому стрільцю-снайперу призупинити військову службу відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 01 травня 2023 року. З 09 травня 2023 року не враховувати до численності Збройних Сил України. Підстава: повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.05.2023 №1857 тлг.

На реалізацію наказу № 137-РС від 09.05.2023, командиром В/ч НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) від 09.05.2023 № 131 з якого убачається, що ОСОБА_1 , що перебуває в розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину 17.03.2023 та якому призупинено військову службу наказом командира (по особовому складу) від 09.05.2023 №137-РС, призупинено строк військової служби та виключено зі всіх видів забезпечення 17 березня 2023 року. З 09 травня 2023 року виключити із списків особового складу частини. Облікові документи направлені до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Підстава: наказ від 09.05.2023 №137-РС.

За аналізом наведених норм та обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби виключно у разі набрання законної сили обвинувальним вироком стосовно них. При цьому Положення №1153/2009 не містять норм, які передбачають можливість звільнення з військової служби військовослужбовцям, служба яким призупинена, за пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Слід зауважити, що звільнення за нормами вказаного пункту Закону № 2232-XII можливо лише після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, як це правильно зазначив суд першої інстанції, після видання командиром наказу про призупинення військової служби позивача, правовідносини з останнім з приводу можливості його звільнення з військової служби та порядок такого звільнення визначаються статтею 24 Закону №2232-XII, пунктами 144-5 та 144-6 Положення № 1153/2008.

Щодо тверджень апелянта про те, що наказом командира від 09.05.2023 № 137-РС, ОСОБА_1 заздалегідь протиправно виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а його військову службу призупинено з 09.05.2023 року, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, за фактом неповернення ОСОБА_1 17.03.2023 до місця служби після проходження військово-лікарської комісії було проведено службове розслідування, про що свідчить акт службового розслідування. Відомостей щодо оскарження позивачем результатів такого розслідування судом не здобуто.

За наслідками проведеного службового розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 направлено повідомлення про виявлене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 408 КК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

На підставі вказаного повідомлення Територіальним управлінням ДБР, розташованим у м. Полтаві, внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження №0000819 від 01.05.2023.

Отже, враховуючи приписи частини другої статті 24 Закону № 2232-ХІІ, яка вказує на початок призупинення військової служби, що є днем внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідачем правомірно прийнято оскаржувані накази та правильно вказано дату, з якої військова служба позивача повинна бути призупинена. Підстави для його скасування відсутні, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в умовах правового режиму воєнного стану факт погіршення здоров`я позивача чи його матері не є сам по собі правомірною підставою для невиходу на військову службу, та не може бути проігнорований командуванням військової частини, а відтак дії військового командування щодо прийняття спірних наказів за встановлених обставин є такими, що відповідають чинному правовому регулюванню, та принципам, визначених ст. 2 КАС України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби та приймаючи оскаржувані накази №137-РС та №131 від 09.05.2023 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови у позові, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року у справі №140/4348/24- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
І. М. Обрізко