Справа № 240/505/24
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/505/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

11 грудня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними - рішення відповідача ГУ ПФУ у Миколаївській області від 06.12.2023 року та рішення відповідача ГУ ПФУ в Житомирській області, викладене у формі повідомлення про відмову у призначенні мені пенсії від 15.12.2023 року №0600-0217-8/133137;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Миколаївській області призначити пенсію із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону №796-XII «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як потерпілій внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, починаючи з 24.10.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як особа, що потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії та має загальний страховий стаж більше ніж 15 років, а період її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить більше 4 років, що дає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , як особа, що потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії, 03.11.2022 року з досягненням 58 річного віку та за наявності відповідного страхового стажу звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 2 роки відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом від 15.12.2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області відмовлено у такому призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю підстав, так як вважає, що в зоні добровільного (гарантованого) відселення позивач прожила менше 3 років.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 8 Закону N1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 26 Закону N1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу в період з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, а в період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

У відповідності до вимог ч.4 ст.26 Закону N1058-IV наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до частини другої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні добровільного (гарантованого) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, на 3 роки та додатково 1 рік за кожні два роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Правовими нормами абзацу першого частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, а саме зменшення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону N 1058-IV, та пропорційне зменшення страхового стажу на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років.

Тобто, за умови наявності підстав для зменшення особі пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону N 1058-IV, законодавець передбачає одночасне пропорційне зменшення страхового стажу на кількість років зменшення пенсійного віку, але загальне зменшення страхового стажу обмежене 15 роками.

Таким чином, суть спірних відносин між сторонами зведена виключно до наявності чи відсутності підстав, передбачених статтею 55 Закону № 796-XII, для зменшення Позивачу пенсійного віку, що автоматично засвідчить про наявність чи відсутність підстав для пропорційного зменшення страхового стажу, передбаченого ст.26 Закону N 1058-IV.

Судом встановлено, що відповідно до паспорта громадянина України, ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто станом на день звернення (03.11.2023 року) була особою, якій виповнилося повних 58 років.

Тобто, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.26 Закону N1058-IV позивач, як особа ІНФОРМАЦІЯ_2 , має загальне право на призначення пенсії за віком при досягненні 60 річного віку у 2025 році за умови наявності загального страхового стажу не менше 32 років.

В розумінні вимог частини другої статті 55 Закону № 796-XII особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні добровільного (гарантованого) відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону N 1058-IV, на 3 роки.

Відповідно до примітки до вказаної правової норми законодавець зазначив, що така початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, згідно вимог статті 55 Закону № 796-XII право на зниженням пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону N 1058-IV, на 3 роки мають особи, які постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні добровільного (гарантованого) відселення за наявності одночасно двох умов:

- постійного проживання чи роботі в цій зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період;

- постійного проживання чи роботи в цій зоні станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років.

Позивачем до позову долучено докази на підтвердження її проживання на території зони добровільного (гарантованого) відселення в період з 26.04.1986 року по 30.05.1988 року, постійно проживала та була прописана в с.Озеряни Олевського району Житомирської області.

Згідно до постанови КМ Української РСР від 23 липня 1991 р. N106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" ( в редакції постанови КМ України № 914 (914-2008-п ) від 16.10.2008 ) с.Озеряни Олевського району Житомирської області відносяться до зони добровільного (гарантованого) відселення.

Згідно вимог статті 14 Закону №796-XII до осіб, які потерпіли внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 3) відносяться особи, які постійно прожили або відпрацювали чи постійно навчалися на територіях зони гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше трьох років.

Тобто, наявне у позивача посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" (категорія 3) в розумінні вимог статті 14 Закону № 796-XII може лише підтверджувати постійне проживання або роботу або навчання в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років.

Згідно до постанови КМ Української РСР від 23 липня 1991 р. N 106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" ( в редакції постанови КМ України № 914 (914-2008-п ) від 16.10.2008 ) смт.Дружба Олевського району Житомирської області відносяться до зони добровільного (гарантованого) відселення.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вказав, що такий статус позивачем помилково сприймається як автоматичне додаткове, окрім зазначеного періоду, підтвердження умовного проживання чи умовно праці (навчання) Позивача в зоні гарантованого добровільного відселення ще не менше трьох років.

Загальний період проживання та роботи позивача на території, яка відносяться до зони добровільного (гарантованого) відселення становить 5 років 5 місяців 6 днів, тобто не повні 6 років (з 26.04.1986 року по 02.10.1991року), що у відповідності до вимог 55 Закону № 796-XII надає їй право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку сумарно на чотири роки (три роки + один рік (1 рік за 2 роки проживання, роботи).

Разом з тим, при зверненні про призначення пенсії та при зверненні з даним позовом Позивачем надано докази, які підтверджують у неї наявність загального страхового стажу, який сумарно становить менше необхідних 28 років.

В даному випадку колегія суддів погоджується із доводами Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, що за відсутності належним чином засвідченої копії посвідчення дитини, яка потерпіла від аварії на ЧАЕС відносно ОСОБА_2 , та відсутності доказів того, що вказаною пільгою щодо догляду дитини не скористався інший із батьків, не можна відповідний період догляду позивачем цієї дитини до досягнення 12-річного віку, зарахувати до загального страхового стажу.

Отже, враховуючи те, що у позивача наявні підстави для зменшення пенсійного віку, як громадянину, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, на чотири роки та на зменшення сумарно на чотири роки страхового стажу, але відсутність необхідного страхового стажу не менше 28 років на день звернення (06.11.2023року) свідчить про правомірність оскаржуваного рішення пенсійного органу про відмову в такому призначенні пенсії з 03.11.2023 року.

Разом з тим, суд першої інстанції звернув увагу позивача, що вказане судове рішення не перешкоджає позивачу повторно звернутися із заявою про призначення пенсії та надати докази на підтвердження загального страхового стажу не менше 28 років, в тому числі періоду догляду позивачем за ОСОБА_2 до досягнення 12-річного віку.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч.5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Сушко О.О.