Справа № 620/12562/24
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку у 2022 році та 2023 році, щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за лютий, та першу половину березня 2023 року, в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 лютого 2023 року по 15 березня 2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за лютий та першу половину березня 2023 року, в тому числі додаткову винагороду згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 лютого по 15 березня 2023 року в порядку та розмірах, встановлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку у 2022 році та 2023 році;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку за лютий та першу половину березня 2023 року, а саме за період з 15 березня 2023 року по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала суду мотивована тим, що обставина того, що позивач дізнався про порушення нарахування та виплати розміру грошового забезпечення після звернення до відповідача та отримання на нього відповіді не впливає на переривання установленого процесуального строку та не спростовує обізнаність позивача про розмір його грошового забезпечення та можливе порушення його прав. Суд зазначив, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено виплату грошового забезпечення, з яких складових воно складається, як обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових. Відтак, з дня отримання виплати особа, якій вона здійснюється, вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових грошового забезпечення звернулася до роботодавця із заявою про надання їй відповідної інформації. У такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від роботодавця відповіді на подану нею заяву.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач був обізнаний із оспорюваною бездіяльністю відповідача та не був позбавлений можливості подати обґрунтований позов до суду в межах строків, встановлених чинним законодавством України.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 27 вересня 2024 року про повернення позовної заяви та направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в даному випадку строк звернення до суду слід обраховувати з дати отримання позивачем листа-відмови відповідача від 20 серпня 2024 року.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року та 25 листопада 2024 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

05 грудня 2024 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому Кодексу адміністративного судочинства України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Проте, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду з відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів звертає, увагу, що положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебували на публічній (військовій) службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці при визначенні її розміру. Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками позовної давності.

Проте, 19 липня 2022 року набув чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Так, вищезазначеним Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX частину першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України було викладено у наступній редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні».

Таким чином, шляхом внесенням до статті 233 Кодексу законів про працю України вказаних змін, законодавець увів процесуальні строки для звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати.

При цьому, частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України передбачає загальний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, а частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України загальний строк для звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

У рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі № 140/2168/23, від 20 листопада 2023 року у справі № 160/5468/23.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що до вимог позивача про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку у 2022, 2023 році, щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за лютий, та першу половину березня 2023 року, в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 лютого 2023 року по 15 березня 2023 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідні нарахування та виплати ОСОБА_1 застосовується частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, згідно якої строк звернення до суду складає три місяці з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Так, за матеріалами справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 05 квітня 2023 року № 96 позивач звільнений з військової служби у відставку відповідно до пп. «а» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком) та виключений з військового обліку.

Як зазначає позивач, зі змісту даного наказу вбачається, що компенсацію за невикористану додаткову відпустку у 2022 році та 2023 році йому не виплачено. Крім того зазначає, що звертався до відповідача із рапортом про надання даної відпустки, однак отримав відмову.

З вищенаведеного вбачається обізнаність позивача із його правом на даний вид відпустки та грошову компенсацію, у разі її невикористання.

Разом з тим, за захистом свого права на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку у 2022, 2023 році позивач звернувся лише 17 вересня 2024 року.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

У постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Частина перша статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Водночас, згідно усталеної судової практики, поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (аналогічний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19).

Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Разом з тим, поважних причин пропуску строку, що перешкоджали зверненню до адміністративного суду у період з дати видання наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 05 квітня 2023 року № 96 до 17 вересня 2024 року, позивачем не наведено.

Позиція апелянта мотивована тим, що строк звернення до суду слід обраховувати з дати отримання ним відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 20 серпня 2024 року.

В контексті наведеного колегія суддів зауважує, що звернення позивача до відповідача із такою заявою не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації права і ця дата не пов`язана з початком перебігу строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі № 380/1785/21.

Відповідно, підстав для поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду, колегією суддів не встановлено.

Надалі, перевіряючи строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за лютий, та першу половину березня 2023 року, в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 лютого 2023 року по 15 березня 2023 року та зобов`язання здійснити відповідні виплати, колегія суддів зазначає наступне.

Як уже встановлено з матеріалів справи, позивач звільнений з військової служби в квітні 2023 року.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу законів про працю України належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, грошове забезпечення, в тому числі додаткова винагорода згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168є частиною оплати праці, у спірному випадку - служби, а тому дані позовні вимоги підпадають під дію частини 2 статті 233 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій в частині того, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка її отримує.

Отже, про неотримані суми грошового забезпечення за періоди лютий-березень 2023 року позивач міг дізнатися відповідно у березні-квітні 2023 року.

Разом з тим, за захистом свого права на отримання грошового забезпечення за періоди лютий-березень 2023 року, позивач звернувся лише 17 вересня 2024 року.

Виходячи зі змісту заявлених обставин у позовній заяві, заяві про поновлення процесуального строку звернення до суду та апеляційній скарзі, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що аналіз сукупності причин пропуску строку для звернення з позовними вимогами про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку у 2022, 2023 році, щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за лютий, та першу половину березня 2023 року, в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 лютого 2023 року по 15 березня 2023 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідні нарахування та виплати, фактичних обставин справи свідчить про відсутність підстав для його поновлення. Факти, про які позивач вказує у заяві про поновлення строку та апеляційній скарзі, не є непереборними обставинами, внаслідок яких позивач не міг звернутись до суду вчасно.

Водночас, колегія суддів враховує, що позовна вимога про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку за лютий та першу половину березня 2023 року, а саме за період з 15 березня 2023 року по день фактичного розрахунку є похідною.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, дотримався норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як наслідок, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 283, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан