Справа № 160/18999/24
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗахарчук-Борисенко Н. В.
за участі секретаря судового засіданняВасильченко Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії
15.07.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Криворізької міської ради, в якій позивач просить суд:
- визнати рішення Криворізької міської ради від 30.08.2017 року №1959 «Про департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» таким, що не відповідає статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та не породжує юридичних наслідків з моменту його прийняття.
- зобов`язати Криворізьку міську раду впорядкувати структуру виконавчих органів міської ради відповідно до законодавства України та привести у відповідність до цієї структури нормативно-правові акти міської ради - рішення міської ради про створення виконавчих органів та визначення їх діяльності.
Тож, позивач наголошує, що рішення Криворізької міської ради від 30.08.2017 року №1959 «Про департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» не відповідає статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з огляду на наступне. Підпорядкованість виконавчих органів ради виконавчому комітету та координація виконавчим комітетом діяльності виконавчих органів місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування» не передбачають їх структурне входження до виконавчого комітету місцевої ради. Департамент адміністративних послуг відповідно до затвердженої структури визначений як самостійний виконавчий орган міської ради. Однак, міська рада своїм рішенням від 30.08.2017 року №1959 хоч і посилається на статтю 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», але визначила Департамент уже структурним підрозділом виконавчого комітету міської ради, до того ж Департамент зі статусом юридичної особи. Позивачем зі звіту виконавчих органів міської ради встановлено, що виконавчі органи міської ради у своїй назві містять слова «виконкому Криворізької міської ради» замість «Криворізької міської ради». Вказане дає підстави для висновку, що Департамент є структурним підрозділом виконавчого комітету Криворізької міської ради, а не виконавчим органом ради відповідно до структури, затвердженої рішенням міської ради №4312 від 24.12.2019 року. Позивач зауважує, що структура апарату ради та виконкому за рішенням міської ради №4312 від 24.12.2019 року не відповідає Положенню про виконком (у редакції рішення від 26.08.2016 року), затвердженому рішенням №173 від 27.01.2016 року, а Положення про виконком не відповідає фактичній структурі виконавчих органів міської ради. Тож, рішення міської ради №4312 від 24.12.2019 року підтверджує факт невідповідності затвердженій ним структури виконавчих органів Криворізької міської ради фактичної структури виконавчих органів міської ради, яка визначена зокрема рішенням №1959 від 30.08.2017 року.
Підсумовуючи, позивач зазначила, що рішення міської ради від 30.08.2017 року №1959 необхідно визнати таким, що не відповідає законодавству України. Наслідком втрати чинності цим рішенням повинно стати рішення Криворізької міської ради про створення департаменту адміністративних послуг Криворізької міської ради самостійним виконавчим органом міської ради та затвердження положення про департамент.
Ухвалою від 22.07.2024 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії та відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
07.08.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, яким заперечується проти задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість та безпідставність. По-перше, оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, адже розраховане на конкретну юридичну особу Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, а тому вичерпується його виконанням. По-друге, позивач не зазначає у чому саме полягає незаконність рішення №1959, а, вимагаючи зобов`язати відповідача впорядкувати структуру виконавчих органів міської ради відповідно до законодавства України не конкретизує відповідно до яких саме норм закону «впорядкувати» відповідну структуру. Відповідач з посиланням на ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначив, що створення Криворізькою міською радою Департаменту на базі управління з питань надання адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради та входження Департаменту до складу виконавчого комітету повністю узгоджується з положеннями Закону. Рішення №1959 ніяким чином не суперечить чинному законодавству та не порушує право позивача, зокрема на працевлаштування у департаменті, що становить самостійний предмет доказування у адміністративній справі №16012617/24. По-третє, позивачем не обгрунтовано як саме порушені спірним рішенням її права.
13.08.2024 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій викладені заперечення проти аргументів відповідача щодо безпідставності та необгрунтованості позовних вимог. Позивач наголосила, що Департамент необхідно вважати виконавчим органом Криворізької міської ради в системі органів місцевого самоврядування, а не самостійним структурним підрозділом виконкому Криворізької міської ради, зважаючи на такі факти як: статус юридичної особи; організаційно-правову форму (орган місцевого самоврядування); функціональні повноваження, визначені законом і закріплені у положенні про виконавчий орган, що затверджується місцевою радою; встановлення посадових окладів найманих працівників департаменту адміністративних послуг відповідно до додатка 51 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268. Фактичний же статус Департаменту, визначений п. 1 рішення 30.08.2017 року №1959 та п. 1 Положення про департамент, не відповідає правовому статусу виконавчого органу за ст. 54 Закону про місцеве самоврядування та порушує частину 1 статті 24 цього закону й частину 4 статті 141 Конституції України.
04.09.2024 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позовні вимоги викладені в наступній редакції:
- визнати рішення Криворізької міської ради від 30.08.2017 року №1959 «Про департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» в частині визначення правового статусу департаменту адміністративних послуг таким, що не відповідає статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та не породжує юридичних наслідків з моменту його прийняття.
- зобов`язати Криворізьку міську раду впорядкувати структуру виконавчих органів міської ради відповідно до законодавства України та привести у відповідність до цієї структури нормативно-правові акти міської ради - рішення міської ради про створення виконавчих органів та визначення їх діяльності.
- зобов`язати Криворізьку міську раду повідомити ОСОБА_1 про факт визначення правового статусу департаменту адміністративних послуг в результаті впорядкування структури виконавчих органів та приведення у відповідність до цієї структури рішення міської ради про створення департаменту адміністративних послуг та визначення його діяльності.
10.09.2024 року відповідачем подані заперечення на заяву про зміну предмету позову, зокрема щодо заявленої нової (третьої) вимоги, яка, на думку відповідача, не передбачена законодавством, а позивач, у свою чергу, не навела жодної норми права, на підставі яких може заявляти саме таку вимогу.
10.09.2024 року від позивача надійшли пояснення стосовно заперечення на заяву про зміну предмета позову. У поясненнях позивач зауважила, що вимога про зобов`язання відповідача повідомити їй про факт визначення правового статусу Департаменту адміністративних послуг в результаті впорядкування структури виконавчих органів та приведення у відповідність до цієї структури рішення міської ради про створення департаменту адміністративних послуг та визначення його діяльності є похідною за п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України від вимоги про впорядкування структури виконавчих органів Криворізької міської ради. Зазначена вимога зумовлена обов`язком міської ради за ч. 1 ст. 10.1 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» надавати публічну інформацію у формі відкритих даних та правом позивача (ч. 2 ст. 19 Закону) отримати таку інформацію незалежно від того, стосується ця інформація мене особисто чи ні, без пояснення причини.
Ухвалою суду від 10.09.2024 року відмовлено у задоволенні заяв представника відповідача від 29.08.2024 року про залишення позовної заяви без розгляду та від 09.09.2024 року про закриття провадження по справі.
У судовому засіданні 10.09.2024 року протокольною ухвалою судом прийнято заяву позивача про зміну предмету позову.
Позивач зазначила, що витребувана нею інформація потрібна для коректного пояснення змісту вимоги про впорядкування структури виконавчих органів міської ради відповідно до законодавства України та приведення у відповідність до цієї структури нормативно-правових актів міської ради - рішень міської ради про створення виконавчих органів та визначення їх діяльності, а також способу її виконання відповідачем.
05.11.2024 року позивачем долучено до матеріалів справи клопотання, в якому окреслені запитання до відповідача.
07.11.2024 року відповідачем надані заперечення, в яких, окрім іншого, вказано, що дії позивача щодо подання заяви про витребування доказів, клопотання стосовно пояснень про нову вимогу, клопотання, в якому просить про приєднання до матеріалів справи ряду питань до відповідача, перетворюються на зловживання процесуальними правами.
У судовому засіданні 12.11.2024 року судом ухвалено відкласти розгляд справи для надання відповідачем пояснень щодо доказів, які просить витребувати позивач.
19.11.2024 року відповідачем подані додаткові пояснення, в яких зазначено, що рішення Криворізької міської ради №4312 від 24.12.2019 року є чинним та до нього вносились зміни наступними рішеннями Криворізької міської ради: від 29.01.2020 року №4453, від 24.02.2021 року №232, від 28.07.2021 року №622, від 14.12.2021 року №1003, від 23.02.2022 року №1178, від 25.03.2022 року №1269, від 30.11.2022 року №1585, від 31.01.2023 року №1641, від 23.05.2023 року №1930, від 28.07.2023 року №2058, від 27.09.2023 року №2199, від 26.01.2024 року №2417, від 23.02.2024 року №2534. До даного клопотання долучені копії означених рішень.
09.12.2024 року відповідачем заявлено клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності.
10.12.2024 року позивачем подано до суду клопотання, в яких викладене її заключне слово в дебатах.
У судових засіданнях позивач та представник відповідача підтримали свої позиції, викладені ними у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
- визнати обмеження трудового права ОСОБА_1 . Департаментом адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради на укладення трудового договору фактом вимушеного прогулу за попереднім місцем роботи протиправним;
- визнати відмову Департаменту адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради у працевлаштуванні ОСОБА_1 необґрунтованою та такою, що містить ознаки дискримінації.
- визнати дії директорки Департаменту адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради Зеленської Л.І. з відмови у працевлаштуванні ОСОБА_1 протиправними та такими, що прийняті з перевищенням повноважень;
- визнати вимогу департаменту адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради про проходження стажування претендентами на працевлаштування без укладення трудових договорів неправомірною;
- визнати бездіяльність виконавчого комітету Криворізької міської ради щодо своєчасного та в повному обсязі подання територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформації про попит на робочу силу (вакансії) неправомірною;
- стягнути з Криворізької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул з відрахуванням податків та обов`язкових платежів або упущену вигоду в розмірі середнього заробітку за період з 21 березня 2024 року по день ухвалення судового рішення тією судовою інстанцією, що буде остаточним.
Так, у позовній заяві позивач вказала про невідповідність фактичної структури виконавчих органів Криворізької міської ради законодавству про місцеве самоврядування в Україні, які впливають на визначення належного відповідача. Зазначена невідповідність полягає в тому, що рішенням міської ради від 24.12.2019 року №4312 «Про затвердження структури виконавчих органів Криворізької міської ради, загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів» Департамент визначено самостійним виконавчим органом міської ради в структурі виконавчих органів міської ради. Однак, рішенням міської ради від 30.08.2017 року №1959 «Про Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» Департамент створено як юридичну особу департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, тобто у внутрішній структурі іншого виконавчого органу міської ради, яким є виконавчий комітет міської ради.
Рішенням №1959 від 30.08.2017 року Криворізької міської ради «Про Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» створено юридичну особу Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради на базі управління з питань надання адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, яке не було юридичною особою, до якого переходять усі права та обов`язки управління.

Відповідно до Рішення №4312 від 24.12.2019 року Криворізької міської ради «Про затвердження структури виконавчих органів Криворізької міської ради, загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів» у графі «Назва виконавчих органів Криворізької міської ради» зазначено «Департамент адміністративних послуг», а не «Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» про що зауважує позивач.

Вважаючи протиправним рішення Криворізької міської ради від 30.08.2017 року №1959 «Про департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» в частині визначення правового статусу департаменту адміністративних послуг та таким, що не відповідає статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування, прийняті в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно із ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до приписів ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Приписами ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Водночас положеннями ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Положеннями ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Значна кількість повноважень органів місцевого самоврядування мають дискреційний характер, тобто надають можливість органам місцевого самоврядування самостійно визначати модель своєї поведінки та закріплювати її в муніципально-правових актах-правилах.

Такий підхід узгоджується із Європейською хартією місцевого самоврядування, що ратифікована Законом України №452/97-ВР від 15.07.1997 року, положення якої в частині 2 статті 4 визначають, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Для оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень закон передбачає особливий порядок адміністративного провадження, який встановлено статтею 264 КАС України.

Відповідно змісту частини першої цієї статті, такий порядок поширюється на розгляд адміністративних справ щодо:

- законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

- законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 264 КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини третьої статті 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності.

Право ініціювати у суді справу (locus standi) про визнання протиправним та нечинним рішення суб`єкта владних повноважень, яке володіє ознаками нормативно-правового акта ґрунтується, фактично, на зазначеному статусі оскаржуваного акта. Відмова у доступі до суду особи у такій категорії спорів може призвести до ситуації, за якої рішення суб`єктів владних повноважень, що володіє ознаками нормативно-правового акта, буде залишатися поза межами судового контролю.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.09.2023 року у справі №320/258/19.

Питання щодо наявності у позивача права на оскарження рішення Криворізької міської ради №1959 від 30.08.2017 року, а також оскарження цього рішення протягом усього строку його чинності, було досліджене судом, з приводу чого судом постановлено ухвалу від 10.09.2024 року. Так, судом встановлено, що у позовній заяві позивачем обґрунтовано факт перебування нею у відносинах, які регулюються спірним актом, та враховано, що єдиним обмеженням щодо строку звернення до суду з даним позовом є чинність рішення, яке оскаржується.

Слушність і обґрунтованість вимог позивача про застосування ретроспективного підходу і визнання нормативно-правового акту нечинним з певного часу або події є питаннями підставності і достовірності заявлених вимог, які мають досліджуватися у межах розгляду позову по суті.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2019 року (у справі №826/5493/16), від 13.03.2019 року (у справі №712/8985/17) та від 18.07.2019 року (у справі №826/16725/17).

Досліджуючи зміст позовної заяви та інших заяв по суті справи, поданих позивачем, а також, аналізуючи спірне рішення №1959 та рішення відповідача №4312 від 24.12.2019 року, вбачається, що аргументи позивача зводяться до встановленої нею невідповідності фактичної структури виконавчих органів Криворізької міської ради законодавству про місцеве самоврядування, що ускладнює визначення належного відповідача (відповідачів) по справі №160/12617/24.

Так, як встановлено судом вище, рішенням №1959 від 30.08.2017 року Криворізької міської ради «Про Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» створено юридичну особу Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради на базі управління з питань надання адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, яке не було юридичною особою, до якого переходять усі права та обов`язки управління. При цьому рішенням №4312 від 24.12.2019 року Криворізької міської ради «Про затвердження структури виконавчих органів Криворізької міської ради, загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів» у графі «Назва виконавчих органів Криворізької міської ради» зазначено «Департамент адміністративних послуг», а не «Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» про що і зауважує позивач.

У контексті наведеного, суд зауважує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.10.2019 року по справі №813/38/16, від 27.02.2020 року по справі №440/569/19.

Однак, позивачем наявності таких обставин не доведено, а судом не виявлено.

Судом встановлено, що порушення прав позивача спірним рішенням полягає у відсутності, на її думку, можливості визначити належного відповідача по справі №160/12617/24, зважаючи на аргументи відповідачів, визначених позивачем, щодо безпідставності залучення їх у такому статусі, а також з урахуванням різного найменування та статусу Департамента адміністративних послуг у рішеннях Криворізької міської ради №1959 від 30.08.2017 року та №4312 від 24.12.2019 року.

Разом з тим, судом з комп`ютерної програми «ДСС» встановлено, що Дніпропетровським окружним адміністративним судом 09.12.2024 року по справі №160/12617/24 прийнято рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а ухвалою від 09.12.2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі №160/12617/24. Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про зупинення провадження по справі №160/12617/24, суд вказав, що незалежно від результату розгляду справи №160/18999/24 Дніпропетровський окружний адміністративний суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті справи №160/12617/24.

Водночас, суд зауважує, що позивач не навела доводів, які саме її права, свободи чи інтереси порушені спірним рішенням відповідача. Натомість, у процесі судового розгляду, позивачем наводилися доводи про порушення її прав, свобод чи інтересів, без зазначення жодного обґрунтування негативного впливу спірного рішення на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси.

При цьому, незгода позивача зі спірним рішенням не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваними рішеннями не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

У такому разі суд не проводить перевірку оскаржуваного рішення на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав позивача спірним рішенням.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на невідповідність спірного рішення ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не знайшло свого належного обгрунтування у позовній заяві та в інших заявах по суті справи, поданих позивачем, а також у судових засіданнях.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту її прав, що за усталеною практикою Верховного Суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної заяви.

Так, позивач зазначала про невідповідність правового статусу Департамента адміністративних послуг у рішеннях Криворізької міської ради №1959 від 30.08.2017 року та №4312 від 24.12.2019 року, однак предметом оскарження визначила рішення №1959 «Про Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради», яким визначено правовий статут вказаного Департаменту, та який прийнятий раніше, аніж рішення Криворізької міської ради №4312 від 24.12.2019 року про затвердження зокрема саме структури виконавчих органів.

Згідно із частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми встановлено, що суд при розгляді справи обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Тож, судом у межах даної справи не встановлено порушення прав позивача спірним рішенням Криворізької міської ради №1959 від 30.08.2017 року, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту її прав.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання рішення Криворізької міської ради від 30.08.2017 року №1959 «Про департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради» в частині визначення правового статусу департаменту адміністративних послуг таким, що не відповідає статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також і таким, що не породжує юридичних наслідків з моменту його прийняття.

Так, оскільки позивачем не обгрунтовано негативний вплив спірного рішення на права, інтереси та обов`язки, а також не доведено його невідповідність ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зважаючи на що відсутні підстави для зобов`язання відповідача привести структуру виконавчих органів у відповідність до законодавства.

Позовна вимога, яка прийнята до розгляду судом у судовому засіданні, стосовно повідомлення позивача про результати впорядкування структури виконавчих органів є похідною від двох попередніх.

З урахуванням вказаного не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання Криворізької міської ради впорядкувати структуру виконавчих органів міської ради відповідно до законодавства України та привести у відповідність до цієї структури нормативно-правові акти міської ради - рішення міської ради про створення виконавчих органів та визначення їх діяльності та зобов`язання Криворізької міської ради повідомити ОСОБА_1 про факт визначення правового статусу департаменту адміністративних послуг в результаті впорядкування структури виконавчих органів та приведення у відповідність до цієї структури рішення міської ради про створення департаменту адміністративних послуг та визначення його діяльності.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Судом встановлено, що відповідач виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування. Натомість, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, а наведені ним доводи спростовані в процесі судового розгляду.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 241-246, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12 грудня 2024 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко