Справа № 360/651/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року справа №360/651/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченко І.В., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі № 360/651/24 (головуючий І інстанції Чернявська Т.І.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

В червні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (далі відповідач), в якому позивач просив: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області щодо ненарахування та виплати суддівської винагороди судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу (щомісячно) відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з врахуванням доплати за вислугу років з 01 квітня 2024 року на підставі частин другої, п`ятої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Указом Президента України від 24 вересня 2016 року № 410/2016 Про призначення суддів позивача призначено на посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області строком на п`ять років.

Наказом голови Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2016 року № 4 позивача зараховано до штату Лисичанського міського суду Луганської області.

Наказом в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд на підставі частини п`ятої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу. Означений наказ є чинним, у судовому порядку не скасований та не оскаржений.

Повноваження позивача на здійснення правосуддя припинилися 25 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням строку, на який позивача було призначено. На сьогодні позивач обіймає посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області, але не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень.

Отримавши у квітні 2024 року винагороду судді, позивач дізналася про те, що розмір винагороди не відповідає установленому законом розміру, а саме винагорода судді виплачена без щомісячних доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу.

Отже, резюмує позивач, їй встановлено обмеження у розмірі нарахованої надбавки за вислугу років у розмірі 18918,00 грн.

13 травня 2024 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист з пропозицією усунути вказане порушення щодо ненарахування та виплати суддівської винагороди судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу (щомісячно) відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду від 28 вересня 2023 року № 74/пд від 28 вересня 2023 року.

Проте, відповідно до відповіді начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області від 16 травня 2024 року № 398/24-Вих. у зв`язку із нездійсненням позивачем правосуддя та відповідно до листа Державної судової адміністрації України від 12 квітня 2024 року № 11-9326/24 Про надання інформації суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі № 360/651/24 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області щодо нездійснення з 01 квітня 2024 року нарахування та виплати судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 . Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області поновити нарахування та виплату судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу з 01 квітня 2024 року на підставі частин другої, п`ятої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 .

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обґрунтовано відзив на позовну заяву.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) працює на посаді судді Лисичанського міського суду Луганської області з 10 жовтня 2016 року по теперішній час, що підтверджено Указом Президента України від 24 вересня 2016 року № 410/2016 Про призначення суддів, наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2016 року № 4 Про зарахування ОСОБА_1 до штату суду та трудовою книжкою від 11 січня 2002 року серії НОМЕР_2 .

З Указу Президента України від 24 вересня 2016 року № 410/2016 Про призначення суддів, рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 листопада 2023 року № 14/ко-23 Про проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 займаній посаді та від 26 лютого 2024 року № 226/дс-24 Про рекомендування ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області слідує, що з 24 вересня 2021 року повноваження судді ОСОБА_1 припинено у зв`язку із закінченням строку, на який її було призначено, та станом на цей час позивач проходить процедуру кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді.

Відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 позивачу з 10 жовтня 2023 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків як такій, що стаж роботи становить більше шести років (станом на 10 жовтня 2023 року 10 років 00 місяців 01 день).

Згідно з довідкою-розрахунком Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області без дати та без номеру розмір суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2024 року склав:

у січні 2024 року: оклад 63060,00 грн, вислуга років 18918,00 грн, разом нараховано 81978,00 грн, виплачено після утримання податків 65992,29 грн;

у лютому 2024 року: оклад 63060,00 грн, вислуга років 18017,14 грн, відпустка судді (1 день) 3903,71 грн, допомога на оздоровлення 63060,00 грн, разом нараховано 145037,99 грн, виплачено після утримання податків 116755,58 грн;

у березні 2024 року: оклад 63060,00 грн, вислуга років 18918,00 грн, разом нараховано 81978,00 грн, виплачено після утримання податків 65992,29 грн;

у квітні-червні 2024 року: оклад 63060,00 грн, разом нараховано 63060,00 грн, виплачено після утримання податків 50763,30 грн щомісячно.

Заявою від 13 травня 2024 року позивач звернулась до відповідача, якою просила усунути порушення щодо ненарахування та виплати суддівської винагороди судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 у розмірі посадового окладу без урахуванням доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу щомісячно відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд.

Листом від 16 травня 2024 року № 398/24-Вих. відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування доплати за вислугу років, оскільки позивач не здійснює правосуддя.

Як додаток до вищезазначеного листа відповідач долучив лист Державної судової адміністрації України від 12 квітня 2024 року № 11-9326/24, яким надано роз`яснення щодо подальшої виплати доплат суддям, які не здійснюють правосуддя через закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду судді. Так, у листі від 12 квітня 2024 року № 11-9326/24 зазначено, що відповідно до частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII, яка є чинною, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Отже, спірним у цій справі є питання правомірності ненарахування та невиплати позивачу щомісячної доплати за вислугу років з 01 квітня 2024 року внаслідок нездійснення правосуддя через закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду судді.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 вказаного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу (частина десята статті 135 Закону № 1402-VIII).

До 30 вересня 2016 року діяв Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI Про судоустрій і статус суддів (далі Закон № 2453-VI у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII Про забезпечення права на справедливий суд).

Відповідно до частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI аналогічно було визначено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VІ, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Щодо права суддів на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) необхідно зазначити таке.

У пункті 3.4 Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1- 7/2018(4062/15) Конституційний Суд України зазначив, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення. Конституційний Суд України зазначає, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України встановив, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом № 1402-VIII нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

За висновками Конституційного Суду України юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIII суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Враховуючи викладене, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15).

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 в пункті 7 вказав, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

Правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

За змістом статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Крім того, необхідно наголосити, що Конституцією України закріплено однаковий юридичний статус суддів та їх дискримінація за ознакою здійснення правосуддя є неприпустимою.

З огляду на вказане можна дійти висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 стосується не тільки попередніх редакцій Закону України Про судоустрій і статус суддів, а й аналогічних норм частини десятої статті 135 нині діючого Закону № 1402-VIII. Тобто Конституційний Суд України вирішує питання не тільки ретроспективно відносно двох минулих редакцій Закону України Про судоустрій і статус суддів, а й прив`язує визнання його положень неконституційними і для цілей нині діючого Закону № 1402-VIII.

На виконання Рішення XVІIІ чергового з`їзду суддів України від 11 березня 2021 року, Радою суддів України у рішенні від 03 вересня 2021 року № 35 наголошено, що будь-які обмеження у виплатах доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є неприпустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018. В контексті питання виплати доплат таким суддям, дії Територіальних управлінь ДСА, судів, які здійснюють функції розпорядників бюджетних коштів, щодо припинення виплати доплат (а також намагання повернути вже виплачені доплати) суддям, що не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, так само як і висновки щодо відсутності підстав для виплати доплат до посадового окладу таким суддям, здійснені органами Державної аудиторської служби України під час проведення ревізій фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в різних областях та судах, свідчать про порушення гарантій незалежності суддів у виді матеріального забезпечення, що впливає на незалежність судді, та є протиправними та недопустимими. Крім того, припинення виплат зазначених вище доплат свідчить про порушення принципу юридичної визначеності та принципу належного урядування.

Аналогічна позиція щодо необхідності здійснення доплат суддям, які не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, була викладена і в рішенні Ради суддів України від 19 квітня 2019 року № 21, де зазначено, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15). Крім того, наголошено, що Конституцією України закріплено однаковий юридичний статус суддів та їх дискримінація за ознакою здійснення правосуддя є неприпустимою.

Суд звертає увагу, що повноваження позивача на здійснення правосуддя припинилися 24 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який її було призначено. На день подання позову позивач обіймає посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області, але не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень.

Згідно з пунктом 17 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено.

За умови підтвердження відповідності займаній посаді відповідно до пункту 20 цього розділу судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який їх було призначено (крім суддів, звільнених з посади), призначаються на посаду судді до суду, до якого вони були призначені або переведені (крім тимчасового переведення шляхом відрядження) на день припинення повноважень.

Абзацами першим, другим пункту 20 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри, та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Рішенням від 20 листопада 2023 року № 14/ко-23 Про проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 займаній посаді Вища кваліфікаційна комісія суддів України визнала суддю Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 такою, що відповідає займаній посаді.

Рішенням від 26 лютого 2024 року № 226/дс-24 Про рекомендування ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області Вища кваліфікаційна комісія суддів України вирішила внести рекомендацію Вищій раді правосуддя про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Лисичанського міського суду Луганської області.

Отже, є об`єктивним висновок, що кваліфікаційне оцінювання щодо позивача не завершено через обставини, що від неї не залежали та не пов`язані із її діями, бездіяльністю, спрямованими на затягування чи ухилення від проходження кваліфікаційного оцінювання.

Відтак, суд доходить висновку, що позивач є суддею, яка не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від неї особисто або не обумовлені її поведінкою, а тому має право на отримання доплат до посадового окладу з дня їх припинення, а саме з 01 квітня 2024 року.

Конституційний Суд України в пункті 4.1 Рішення від 11 березня 2020 року по справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія За демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (частина перша статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, судом першої інстанції зазначено наступне.

Право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачу. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає суті спірних відносин та, який найбільш ефективно відновить порушене право.

Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: […] визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […].

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (№ рішення в ЄДРСР 54398764).

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (частина третя статті 245 КАС України).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції на підставі частини другої статті 9 КАС України дійшов висновку про необхідне: визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області щодо нездійснення з 01 квітня 2024 року нарахування та виплати судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 ; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області поновити нарахування та виплату судді Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу з 01 квітня 2024 року на підставі частин другої, п`ятої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів відповідно до наказу в.о. голови Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2023 року № 74/пд Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 .

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю лише зі словесним корегуванням обраного позивачем способу судового захисту.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі № 360/651/24 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі № 360/651/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко