Справа № 742/3685/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 742/3685/24 Суддя (судді) першої інстанції:Фетісова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №561643 від 13.02.2024, якою його притягнуто до відповідальності за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121-3, ч.1 ст.122 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 1190 грн;

закрити провадження відповідно до статті 247 КУпАП за відсутність складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт зазначає, що всупереч положенням ст. ст. 254, 256 КУпАП поліцейським не складено протокол про адміністративне правопорушення.

На думку апелянта, працівником поліції в порушення положень ст. 277-2 КУпАП не повідомлено позивача про дату, час та місце розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності.

Апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази відеофіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення за ст. ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, тобто вина позивача у скоєнні адміністративного правопорушення відповідачем не доведена.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 грудня 2024 року.

У судовому засіданні представник відповідача у режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА №561643 від 13.02.2024, на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 1190 грн за ч.1 ст.121-3, ч. 1 ст. 122 КУпАП.

З вказаної постанови вбачається, що 13 лютого 2024 року о 13 год. 10 хв. ОСОБА_1 в м.Прилуки Чернігівської області по вул. Садова, буд.52, керував транспортним засобом Porsche CAYENNE, д.н.з. НОМЕР_1 , з відсутнім переднім номерним знаком, чим порушив п.п. 2.9. «в» ПДР України та порушив п.п. 8.4. «в» ПДР України, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.121-3, ч. 1 ст. 122 КУпАП.

У графі «до постанови додаються» зазначено: відео з бодікамери.

У графі права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП мені роз`яснено» та в графі «Копію постанови мною отримано», мається підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності.

Позивач, вважаючи постанову про накладення адміністративного стягнення протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів зауважує, що у матеріалах справи міститься копія рішення Прилуцького міськрайонного суду від 18 червня 2024 року, яким позивачу відмовлено в задоволенні позову, оскільки відповідачем у справі зазначено інспектора патрульної поліції замість належного відповідача Головне управління національної поліції в Чернігівській області.

19 червня 2024 року позивач вдруге звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому визначив відповідача - Головне управління національної поліції в Чернігівській області.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2024 року, яке є предметом апеляційного оскарження у цій справі, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст.121-3, ч.1 ст.122 КУпАП, є законною та обґрунтованою.

Підтвердженням порушення позивачем п. 2.9 «в» ПДР послугувала постанова від 13.02.2024 серії ББА №561643, у якій містилось посилання на відеозаписи з нагрудної камери поліцейського, та відсутність заперечень позивача про те, що на момент зупинки його транспортного засобу на ньому був відсутній номерний знак.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не заперечив факту порушення ним вимог п. 8.4 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про Національну поліцію», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Нормами ст. 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, правил користування засобами транспорту, в тому числі, за ч.1 ст.121-3, ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 251 КУпАП орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ч. ч. 1-3 ст. 283 КУпАП України розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Нормами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

З оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення вбачається, що стягнення у виді штрафу у розмірі 1190,00 грн накладено із врахуванням ст. 36 КУпАП в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, а саме: за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Частиною 1 статті 121-3 КУпАП передбачено, що керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із змісту наведеної норми вбачається, що ч. 1 ст. 121-3 КпАП України передбачає відповідальність, зокрема, за керування або експлуатацію транспортного засобу без номерного знака.

Відповідно до спірної постанови, 13 лютого 2024 року о 13 год. 10 хв. ОСОБА_1 в м.Прилуки Чернігівської області по вул.Садова, буд.52, керував транспортним засобом Porsche CAYENNE, д.н.з. НОМЕР_1 , з відсутнім переднім номерним знаком, чим порушив п.п. 2.9.в ПДР України та порушив п.п. 8.4.в ПДР Україн, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.121-3, ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Підпунктом п. 2.9. «в» ПДР України встановлено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Отже, підставою для прийняття спірної постанови було порушення позивачем вимог п.п. «в» п.2.9 ПДР, а саме: керування транспортним засобом без номерного знака.

Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що позивач 13 лютого 2024 року о 13 год. 10 хв. ОСОБА_1 в м.Прилуки Чернігівської області по вул.Садова, буд.52, керував транспортним засобом Porsche CAYENNE, д.н.з. НОМЕР_1 , з відсутнім переднім номерним знаком, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови, яка (постанова), як окремий документ, за відсутності доказів, передбачених ст.251 КУпАП. не є доказом вчинення водієм правопорушення.

Згідно з оскаржуваною постановою, на підтвердження вчинення позивачем порушення вимог п. 2.9 «в» ПДР України відповідачем додається відео з бодікамери.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні - технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засоби фото- і кінозйомки, відеозапису.

Показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції відеозапису, у тому числі тих, що використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, є доказом в розумінні статті 251 КУпАП.

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що 13 лютого 2024 року здійснювалася фіксація розгляду справи нагрудною бодікамерою поліцейського, проте надати його не має можливості, оскільки відповідно до Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджена Наказом МВС від 18.12.2018 № 1026, строк зберігання відеозаписів (30 діб) станом на час звернення позивача до суду сплив.

У свою чергу, суд першої інстанції визнав поважними причини ненадання відповідачем доказів фіксації розгляду справи з бодікамери поліцейського.

Проте, на переконання колегії суддів, такі аргументи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів про те, що позивач керував транспортним засобом без номерного знака.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

При цьому, відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Водночас, суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови, у зв`язку з тим, що вчинення адміністративного правопорушення позивачем не заперечується, оскільки вважає, що сам по собі факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 липня 2020 року у справі №177/525/17.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що при розгляді справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення позивачем правопорушення (ч.1 ст.121-3 КУпАП). У матеріалах справи такі підтвердження відсутні, є в наявності лише постанова про притягнення до відповідальності, що не дає підстав стверджувати про допущення позивачем порушень Правил дорожнього руху України в той день та час, оскільки зазначені твердження не знайшли обґрунтування під час розгляду справи.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з відсутністю достатніх доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, наявні підстави для задоволення позовних вимог про скасування спірної постанови.

Щодо доводів апелянта про те, що працівниками поліції порушений порядок повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності та про те, що поліцейським не складено протокол про адміністративне правопорушення, колегія суддів вважає їх безпідставними , оскільки у разі вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, розгляд якого відповідно до частини першої статті 222 КпАП віднесено до компетенції Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається і розгляд таких справ здійснюється на місці вчинення правопорушення, незалежно від того, чи оспорюватиме особа під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення допущене порушення і адміністративне стягнення.

Такий висновок Верховний Суд висловив у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 243/9164/16-а.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Позивач у адміністративному позові просить закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 247 КУпАП за відсутність складу адміністративного правопорушення.

Водночас відповідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Оскільки адміністративний суд розглядає справу за адміністративним позовом відповідно до положень КАС України, а не провадження у справі про адміністративне правопорушення, то саме на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України адміністративний суд закриває справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права та недотримано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Розподіл судового збору здійснюється на підставі положень статті 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 286, 315, 317, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2024 року - задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 вересня 2024 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №561643 від 13.02.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121-3, ч.1 ст.122 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 1190 грн, а справу про притягнення до адміністративної відповідальності закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління національної поліції в Чернігівській області (14000, Україна, Чернігівська обл., місто Чернігів, проспект Перемоги, будинок, 74, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору (484,48 грн за подання адміністративного позову та 726,72 грн за подання апеляційної скарги).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна