Справа № 500/5857/24
Суддя: Юзьків Микола Іванович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5857/24

10 грудня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Юзьківа М.І. розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області (далі відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі відповідач 2), у якому просила ухвалити рішення, яким:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості:

8 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 20.06.2023 року по 31.12.2023;

15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, за стаж державної служби за 2023 рік;

20 робочих днів - невикористана щорічна основна оплачувана відпустка за відпрацьований період роботи з 01.01.2024 по 26.08.2024, та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024 року в розмірі 2102 гривні;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості:

8 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 20.06.2023 року по 31.12.2023;

15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, за стаж державної служби за 2023 рік;

20 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 01.01.2024 по 26.08.2024, та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, у відповідності до вимог виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2024 року складає 3028 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків i обов`язкових платежів.

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, відрядженої до Теребовлянського районного суду Тернопільської області, ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року включно, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості:

8 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 20.06.2023 року по 31.12.2023;

15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, за стаж державної служби за 2023 рік;

20 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 01.01.2024 по 26.08.2024, та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.08.24 по 26.08.2024 відповідачем 1 протиправно нарахувало позивачці, як судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, відрядженої до Теребовлянського районного суду Тернопільської області, суддівську винагороду та компенсацію за невикористані дні відпустки для визначення суми якої використано розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 року в розмірі 2102,00 грн. Однак суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII. Виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн., позивачка вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача 1 розмір суддівської винагороди не відповідає розміру, встановленому спеціальним Законом, що призвели до порушення її права на належне матеріальне забезпечення та слугували підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач 1, у встановлений судом строк, подав відзив на позов. Заперечуючи проти позову, відповідач 1 послався на те, що Територіальне управління державної судової адміністрації в Тернопільській області у період з 01.01.2024 по теперішній час, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснювало та здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди із застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн, встановлених статтею 7 Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", положення якої є чинними, не конституційним не визнавались та не скасовувались, а тому підлягають виконанню. Всі штатні розписи місцевих загальних судів Тернопільської області затверджувались із окладами, які розраховані, виходячи із прожиткового мінімуму 2102,00 грн. Відтак, кошториси видатків та помісячні розписи видатків на 2024 рік, а саме кошти на виплату суддівської винагороди затверджувалися із врахуванням прожиткового мінімуму 2102,00 грн. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач 2 правом на подання відзиву на позовну заяву та доказів на його обгрунтуваня не скористався.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 02.10.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи.

Копію ухвали суду від 02.10.2024 про відкриття провадження у справі доставлено відповідачам через електронний кабінет 02.10.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини Постановою Верховної Ради України № 4855-VI від 24.05.2012 ОСОБА_1 обрано на посаду судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області безстроково.

Рішенням Голови Верховного Суду від 23.12.2022 № 553/0/149-22, ухваленим на підставі статті 55, пункту 56 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", суддю Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1 відряджено до Теребовлянського районного суду Тернопільської області для здійснення правосуддя з 09.01.2023 без зазначення строку відрядження.

Наказом в.о. голови Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.12.2022 № 9-ІІ відряджено суддю Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1 до Теребовлянського районного суду Тернопільської області з 09.01.2023.

Наказом голови Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05.01.2023 № 1-К вирішено вважати суддю Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1 відряджену до Теребовлянського районного суду Тернопільської області та такою, що приступила до здійснення правосуддя в Теребовлянському районному суді Тернопільської області з 09.01.2023. Встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 % посадового окладу судді, відповідно до стажу роботи, що дає право на отримання доплати, який становить 29 років 6 місяців 05 днів.

Наказом в.о. голови Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.02.2023 № 2-ІІ внесені зміни до наказу від 30.12.2022 № 9-ІІ "Про відрядження ОСОБА_1 ", а саме доповнено його другим пунктом наступного змісту: "На час відрядження відрахувати суддю ОСОБА_1 зі штату Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області.".

Наказом голови Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21.02.2023 № 8-К внесені зміни до наказу № 1-К від 05.01.2023 "Про здійснення правосуддя у Теребовлянському районному суді Тернопільської області суддею ОСОБА_1 " та викладено пункт 1 наказу у наступній редакції: "Вважати суддю Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_1 відрядженою до Теребовлянського районного суду Тернопільської області та зарахувати тимчасово на час відрядження в штат Теребовлянського районного суду Тернопільської області на посаду судді з 09 січня 2023 для здійснення правосуддя".

Наказом голови Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05.07.2023 № 27-К встановлено ОСОБА_1 , судді, з 01.07.2023 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 70 % посадового окладу, відповідно до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячної доплати, який становить 30 років 1 день.

З матеріалів справи вбачається, що обчислення суддівської винагороди позивача з 01.08.2024 по 26.08.2024 проведено у відповідності до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, на рівні 2102,00 грн.

Вважаючи, що суддівська винагорода у спірному періоді підлягає нарахуванню, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн., позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Мотивувальна частина

Предметом спору у даній справі є дії відповідача 1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024 року в розмірі 2102 грн.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон № 1402-VIII.

Частиною першої статті 4 Закону № 1402-VIII передбачено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою цієї ж статті Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

В силу приписів частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, безпосередньо залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині перші статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998, у підп. 6.1 п. 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", визначено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 1 січня 3028,00 грн.

Суд зазначає, що визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

При вирішенні цього спору суд виходить із того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Цей висновок узгоджується із змінами до Конституції України, внесеними Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401-VIII (далі Закон № 1401-VIII), що набрали чинності з 30.09.2016.

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої наведено вище.

Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першою статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо, наведено у Законі України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966-XIV (далі Закон № 966-XIV).

Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді".

При цьому судді вказаним Законом не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість, законами про Державний бюджет на 2021, 2022, 2023 та 2024 роки № 1082-ІХ, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ та № 3460-IX разом із встановленням на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 та 01.01.2024 прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270 грн, 2481 грн, 2684,00 грн та 3028,00 грн відповідно, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого у 2021, 2022, 2023 та 2024 роках становить 2102,00 грн.

Разом з тим, зміни до Закону № 1402-VIII, в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди протягом спірного періоду, а також у Законі № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21 вказав, що Законом України "Про прожитковий мінімум" не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру судді". При цьому судді також цим Законом не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватись окремо. Верховний Суд України також, зауважував що Закон України "Про Державний бюджет" не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає Закону України "Про Державний бюджет України" вищої юридичної сили стосовно інших законів. Тобто у національному законодавчому полі існує колізія положень трьох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права спеціальний закон скасовує дію загального закону. Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм, коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Таким чином, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021", статті 35 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" викладена у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі № 360/503/21, від 22.06.2023 у справі № 400/4904/21, від 24.07.2023 у справі № 280/9563/21, 13.09.2023 у справі № 240/44080/21.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Тернопільській області зараховано та виплачено позивачу за спірний період суддівську винагороду, виходячи з розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102,00 грн. Даний факт не спростований відповідачами.

Водночас, як встановлено судом, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024 (3028,00 грн.), на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), на підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" була неправомірною.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області, нараховуючи та виплачуючи позивачці суддівську винагороду, вихідну допомогу, компенсацію за невикористані дні відпустки із застосуванням на підставі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" розрахункової величини, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивачки та гарантій незалежності судді.

Як наслідок, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди за період з 01.08.2024 по 26.08.2024, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.

Суд зазначає, що згідно з частиною третьою та частиною четвертою статті 148 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА.

Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

В силу частини першої та частини другої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів.

Пунктами 2 та 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів (пункт 2 Положення).

Пунктом 3 Положення передбачено, що територіальні управління Державної судової адміністрації України є територіальними органами Державної судової адміністрації України.

Зважаючи на наведені положення статті 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного Кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Докази того, що у спірних правовідносинах відповідачем 2 виконано свої повноваження для забезпечення виплати позивачці суддівської винагороди, вихідної допомоги, компенсації за не використані дні відпустки обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму величиною у 2024 році 3028,00 грн., відсутні.

Відтак, невиплата позивачці суддівської винагороди, вихідної допомоги, компенсації за не використані дні відпустки в повному обсязі пов`язана з бездіяльністю відповідача 2 як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, крім Верховного Суду (статті 148 Закону № 1402-VIII).

Із урахуванням статусу Державної судової адміністрації України як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд у постанові від 24.09.2020 (справа №280/788/19) дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі "щодо розміру суддівської винагороди", яким зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагороди.

З огляду на що, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.08.2024 по 26.08.2024, вихідної допомоги, компенсації за не використані дні відпустки позивачці виходячи з встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн.

Як наслідок, похідні від них вимоги про зобов`язання відповідача 2 вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивачки підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання забезпечити відповідача 1 бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.08.2024 по 26.08.2024, вихідної допомоги, компенсації за не використані дні відпустки позивачці, нарахованої виходячи з встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн.

Правомірність обрання такого способу захисту підтверджено Верховним Судом у постановах від 13.07.2023 у справі № 280/1233/22, від 27.07.2023 у справі № 240/3795/22 та від 15.08.2023 у справі № 120/19262/21-а.

Крім того, з метою обрання ефективного способу захисту порушених прав позивачки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довели правомірності оскаржуваних дій.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судові витрати

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У цій справі позивачка не сплачувала судовий збір, оскільки звільнена від нього відповідно до Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI. Доказів понесення інших судових витрат суду надано не було. Таким чином, суд не присуджує та не стягує у цій справі судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області, Державної судової адміністрації України задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості: 8 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 20.06.2023 по 31.12.2023, 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, за стаж державної служби за 2023 рік, 20 робочих днів - невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 01.01.2024 по 26.08.2024, та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024 року в розмірі 2102 гривні.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості: 8 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 20.06.2023 року по 31.12.2023, 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, за стаж державної служби за 2023 рік, 20 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 01.01.2024 по 26.08.2024, та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, у відповідності до вимог виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2024 року складає 3028 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків i обов`язкових платежів.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.08.2024 по 26.08.2024, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки виходячи з встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 у розмірі 3028,00 грн.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, відрядженої до Теребовлянського районного суду Тернопільської області, ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01 серпня 2024 року по 26 серпня 2024 року включно, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості: 8 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 20.06.2023 року по 31.12.2023, 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, за стаж державної служби за 2023 рік, 20 робочих днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 01.01.2024 по 26.08.2024, та виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідачі:

- Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Грушевського, 6, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 ).

- Державна судова адміністрація України (місцезнаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601 код ЄДОПОУ: 26255795).

Головуючий суддя Юзьків М.І.