Справа № 420/19635/24
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вовченко О.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 21.06.2024 надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку») згідно якої під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, оформлену листом Військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2024 року № 11561/22/2494;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити командира взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 штаб-сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку») згідно якої під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, на підставі рапорту командира взводу матеріально-технічного забезпечення штаб-сержанта ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України, який зареєстрований у журналі вхідних рапортів військової частини НОМЕР_2 за № 1635-р від 11 травня 2024 року та інших матеріалів і документів щодо звільнення, надісланих листом військової частини НОМЕР_2 від 13 травня 2024 року № 1115 на адресу військової частини НОМЕР_1 (вхідний у військовій частині НОМЕР_1 № 4/442 від 19 травня 2024 року).

Ухвалою від 27 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 . Відкрито провадження у адміністративній справі та визначено

розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог в адміністративному позові зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15 січня 2022 року проходить військову службу за контрактом у Військової частини НОМЕР_2 у військовому званні «штаб-сержант» на посаді командира взводу матеріально-технічного забезпечення зазначеної військової частини (на вказаній посаді з 24 лютого 2022 року). 11 травня 2024 року позивачем подано по команді до Військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення у запас на підставі п.п. г) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла до 18 травня 2024 року). Рапорт зареєстрований в журналі вхідних рапортів військової частини НОМЕР_2 за № 1635-р від 11 травня 2024 року. До рапорту додані документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення відповідно до п.п. г) п. 3 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовою частиною НОМЕР_2 , в якій позивач проходить військову службу за контрактом, рапорт з підтверджуючим документами (документи на звільнення), 13 травня 2024 року направлені до військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення про звільнення позивача. Листом Військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2024 року № 11561/22/2494 за результатами розгляду вказаного рапорту та матеріалів, повіжомлено командира військової частини НОМЕР_2 , про те, що позивачу відмовлено у звільнені з військової служби з посиланням пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, яка набула чинності 18 травня 2024 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», тобто після подання рапорту на звільнення згідно попередньої редакції закону, та зазначено, що законом передбачено право на звільнення лише дружини із подружжя, якщо обоє проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. Дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови у звільненні з лав Збройних Сил України позивач вважає протиправними та звернувся до суду.

01.07.2024 року вх. № ЕС/26686/24 від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11.07.2024 року за вх. № ЕС/28631/24 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 із викладеними у позовній заяві вимогами не погоджуємось і не визнаємо їх у повному обсязі. 19.05.2024 до військової частини НОМЕР_1 з військової частини НОМЕР_2 надійшов рапорт з доданим пакетом документів про звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами: якщо звільняється один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років. Вказаний рапорт та додані документи, що надійшли супровідним листом від військової частини НОМЕР_2 , зареєстровані у військовій частині НОМЕР_1 19.05.2024 за вхідним № 4/442. Розглянувши рапорт позивача та додані документи, уважно вивчивши їх та надавши правову оцінку, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби, про що надав вмотивовану відповідь листом від 22.05.2024 № 11561/22/2494. Перелік підстав для звільнення з військової служби на момент розгляду вказаного рапорту визначений Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», у новій редакції, що набрала чинності 18.05.2024. Відповідач, розглядаючи рапорт позивача, військовослужбовця за контрактом, виходив із дії чинної на момент розгляду норми, за якою останній не може бути звільненим з військової служби, оскільки право на звільнення має лише його дружина, яка також проходить військову службу в Збройних Силах України.

18.07.2024 року за вх. № ЕС/29639/24 до суду від представника позивача надійшла відповідб на відзив, де зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Вказане офіційне тлумачення здійснено Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999.

Верховний Суд у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, зазначив, що розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності. Враховуючи вищевказане, оскільки правовідносини, які стосуються звільнення позивача з військової служби, виникли 11 травня 2024 року, тобто до внесення вищевказаних змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка звузила категорію осіб, що мають право на звільнення з лав Збройних Сил України, однак враховуючи положення ст.58 Конституції України, а також положення ст.8 Конституції України, згідно якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії, відповідач мав застосувати ту редакцію «Про військовий обов`язок і військову службу», яка діяла до 18 травня 2024 року, та враховуючи наявність в позивача підстав для звільнення з військової служби прийняти безальтернативне рішення про звільнення. Оскаржувані дії відповідача, не можуть вважатись такими, що відповідають вимогам ст.58 Конституції України. У поданні командира військової частини НОМЕР_2 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 зазначено про наявність законних підстав для звільнення. Відмова Військової частини НОМЕР_1 , викладена у листі від 22 травня 2024 року № 11561/22/2494, звільнити позивача із військової служби є очевидно протиправною.

22 липня 2024 року від представника військової частини НОМЕР_1 надійшли заперечення де зазначено, що при розгляді данної справи необхідно враховувати рішення Конституційного Суду України щодо порядку застосування норми права у часі та вже сформовану практику Верховного Суду із зазначеного питання. Рішення відповідача про відмову у звільненні з військової служби позивача ґрунтувалося на положеннях статті 19 Конституції України. Для військової частини НОМЕР_1 , вказані правовідносини почалися з моменту реєстрації рапорту позивача та доданих документів у стройовій частині відділення персоналу штабу, а саме 19.05.2024, вже під час дії нових норм Закону «Про військовий обов`язок і військову службу». Це обумовлено специфікою законодавства, що регулює порядок проходження громадянами військової служби, та в цілому законодавством у військовій сфері.

Відповідно до п.п. 223, 225 Положення про проходження громадянами України військової служби, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення, по команді. Тобто рапорт і додані документи подаються до безпосередніх і прямих командирів, а потім направляються з військової частини, де проходить службу військовослужбовець, до військової частини, командир якої наділений повноваженнями звільняти з військової служби. Як вбачається із положень Закону України «Про звернення громадян» та Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 № 40, перебіг строків розгляду рапорту починається з моменту його реєстрації і не залежить від термінів подання рапорту у підрозділі, де проходить службу військовослужбовець та строків розгляду цього рапорту його безпосередніми та прямими командирами. Подання командира військової частини НОМЕР_2 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення позивача ґрунтувалося на нормі, чинній на момент його створення, проте воно не містить обов`язкових для командира вищого рівня вимог, натомість п.п. 2 п. 225 Положення про проходження громадянами України військової служби, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, визначає єдину уповноважену особу для прийняття рішення про звільнення чи відмову у звільненні військовослужбовців з категорії, до якої належить позивач, з військової служби командира бригади. Тому висновки командира підлеглої військової частини та посадових осіб цієї частини не є для суб`єкта прийняття рішення безальтернативно підставними, а мають рекомендаційний характер та є, по суті, клопотанням. Відповідач вважає рішення про відмову позивачеві у звільненні з військової служби законним.

Ухвалою суду від 11.12.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивач про розгляд справи №420/19635/24 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відповідь на відзив, та відзив і заперечення, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , з 15 січня 2022 року проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 у військовому званні «штаб-сержант» на посаді командира взводу матеріально-технічного забезпечення, що підтверджено записами у військовому квитку позивача НОМЕР_3 (а.с. 21-28).

11 травня 2024 року позивачем подано командиру Військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення у запас на підставі п.п. г) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з додатками: завірену копію паспорту громадянина України та довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків на імя ОСОБА_2 ; завірену копію військового квитка на імя ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про укладення шлюбу серії № НОМЕР_4 від 14.10.2000; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 19.12.2015; нотаріально завірену копію паспорту громадянина України та довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків на ім`я ОСОБА_3 ; довідку (форма 5) військової частини НОМЕР_6 № 355 від 26.04.2024; витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_7 (по стройовій частині) №79 від 01.04.2011; витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_7 (по стройовій частині) № 105 від 30.03.2024; довідка (формиа 9) військової частини НОМЕР_6 № 356 від 26.04.2024 (а.с. 29-30).

В рапорті зазначено, що дружина позивача ОСОБА_4 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_6 . Подружжя має дитину віком до 18 років, а саме ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . В рапорті позивач просив командира військової частини НОМЕР_2 клопотати перед Вищим командуванням про звільнення командира взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 штаб-сержанта ОСОБА_1 , з лав Збойних Сил України у запас на підставі п.п. г) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) під час воєнного стану: один з подружжя, обоє з яких проходить військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Рапорт зареєстрований в журналі вхідних рапортів військової частини НОМЕР_2 за № 1635-р від 11 травня 2024 року.

В рапорті позивача від 11 травня 2024 року зазначено рапорт начальника логістики заступника командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_6 від 11.05.2024 року адресований командиру військової частини НОМЕР_2 з клопотанням по суті рапорту штаб-сержанта ОСОБА_7 (а.с. 30).

Військовою частиною НОМЕР_2 , в якій ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом, рапорт позивача з підтверджуючим документами, 13 травня 2024 року направлені до військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 .

Військова частина НОМЕР_1 листом від 22 травня 2024 року № 1156/22/2494 за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 та доданих документів, повідомили командира військової частини НОМЕР_2 , про те, що ОСОБА_1 відмовлено у звільнені з військової служби.

В листі військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2024 року зазначено, що вивчено «матеріали відносно штаб-сержанта ОСОБА_1 та перелічені матеріали не відповідають вимогам п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) зокрема: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. Законом передбачено право на звільнення лише дружини із подружжя, якщо обоє проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Виходячи із зазначеного вище, штаб-сержанту ОСОБА_1 відмовлено у звільненні з військової служби».

Позивач, вважаючи дії, щодо відмови протиправними, звернувся до суду із позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч.1, 2 ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

В силу ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та є діючим і станом на час розгляду цієї справи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Згідно ст. 1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України…...

Частинами 2-4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 15 січня 2022 року проходить військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 у військовому званні «штаб-сержант» на посаді командира взводу матеріально-технічного забезпечення.

Приписами ч.5 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Положеннями п.п. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону Закону № 2232-ХІІ підстава звільнення зазначена в рапорті позивачем (в редакції чинній до 18 травня 2024 року) визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) зокрема: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Приписами п.п. 2 п. 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), визначено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до п. 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

11.05.2024 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України у запас на підставі п.п. г, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд звертає увагу, що посилання позивача в рапорті від 11.05.2024 року на п.п. г, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як підставу звільнення з військової служби є безпідставним, оскільки позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 , а підстави звільнення військовослужбовця з військової служби які проходять військову службу за контрактом під час дії воєнного стану визначені в п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

13 травня 2024 року військова частина НОМЕР_2 листом № 1115 від 13.05.2024 року направила рапорт ОСОБА_1 по команді до військової частини НОМЕР_1 .

Рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби надійшов до відповідача 19 травня 2024 року (вх. №4/442) та розглянутий 22.05.2024 року.

18.05.2024 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX від 11.04.2024 року.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

В п. 3 ч. 12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції чинній з 18.05.2024 року зазначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

З вище зазначених приписів Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вбачається, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX від 11.04.2024 року внесено зміни в ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими визначено підстави звільнення з військової служби з 18.05.2024 року, а саме якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років то звільняютися з військової служби через сімейні обставини має право дружина.

Зі змісту поданого до суду представником відповідача відзиву на позовну заяву встановлено доводи останнього стосовно того, що рапорт позивача надійшов до військової частини НОМЕР_1 19 травня 2024 року та розглянутий 22.05.2024 року

За таких обставин, станом на день розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідний закон вже було змінено, й рішення приймалося з врахуванням внесених змін та з врахуванням нових підстав для звільнення, які у позивача були відсутні.

Тому, за наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, відповідачем було повідомлено позивача листом від 22.05.2024 року №1156/22/2494 про те, що згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення відсутні.

Натомість зі змісту позовної заяви встановлено доводи позивача стосовно того, що оскільки рапорт ним був поданий станом на час дії положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 18.05.2024 року, то саме такі норми при розгляді такого рапорту і мали бути застосовані відповідачем.

Щодо вказаних доводів позивача, суд зазначає таке.

Згідно із положеннями ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вище вказаних рішень Конституційного Суду України вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі наведено Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21 та ухвалі від 01.08.2024 року у справі №200/843/24.

Під час розгляду справи судом встановлено, що правовідносини щодо подачі рапорту між позивачем та третьою особою по справі (військова астина НОМЕР_2 ) виникли 11.05.2024 року (день звернення позивача із рапортом до військової частини НОМЕР_8 ), а між позивачем та відповідачем - військовою частиною НОМЕР_1 виникли з 19.05.2023 року - дата надходження рапорту до військової частини НОМЕР_1 (вх.4/442 від 19.05.2023) та припинились 22.05.2024 року (день виготовлення та підписання листа №1156/22/2494 командиром військової частини НОМЕР_1 ), отже такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 року чинності змінами до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відтак, оскільки станом на час розгляду рапорту позивача відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року №3633-IX, то у суду відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства.

Крім того приписами ст .58 Конституції України визначено, що зворотна дія в часі поширюється виключно на відповідальність особи. В той час, як позивач оскаржує в позовній заяві дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби.

В позовній заява позивач визначив вимоги до війсьвої частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити командира взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 штаб-сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку»).

В п. 3 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції чинній до 18 травня 2024 року підпункт «г» відсутній, а вредакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чинній з 18 травня 2024 року в підпункті «г» п. 3 ч. 6 ст. 26 визначено, що військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Отже ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» стосується військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу. При цьому до суду не надано належних та достатніх доказів, що ОСОБА_1 в травні 2024 року проходив кадрову військову службу.

Окрім зазначеного вище суд звертає увагу, щодо заявлених позовних вимог, що з досліджених мтерілів справи судом встановлено, що позивач не звертався з рапортом про звільнення його зі служби відповідності до підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно відповідач жодних рішень, щодо розгляду питання про звільнення позивач за підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не приймав, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

З огляду на вказані вище та встановлені судом обставини, підстави для визнання протиправними дії щодо відмови військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 (як зазначено у рапорті позивача) та підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 (як зазначено у відповіді військової частини на рапорт), а також на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 (як зазначено в позовній заяві) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» оформлену листом №1156/22/2494 від 22.05.2024, відсутні.

Оскільки позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакціїдо 18.05.2024) є похідними від первинної позовної вимоги, то враховуючи висновки суду у цій справі такі задоволенню також не підлягають.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку») згідно якої під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, оформлену листом Військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2024 року № 11561/22/2494 та про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити командира взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 штаб-сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у запас на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку») згідно якої під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, на підставі рапорту командира взводу матеріально-технічного забезпечення штаб-сержанта ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України, який зареєстрований у журналі вхідних рапортів військової частини НОМЕР_2 за № 1635-р від 11 травня 2024 року та інших матеріалів і документів щодо звільнення, надісланих листом військової частини НОМЕР_2 від 13 травня 2024 року № 1115 на адресу військової частини НОМЕР_1 (вхідний у військовій частині НОМЕР_1 № 4/442 від 19 травня 2024 року) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 )

Відповідач: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_10 ),

Третя особа: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_11 )

Суддя О.А. Вовченко

.