Справа № 949/1813/24
Суддя: Тарасюк А.М.
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №949/1813/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Тарасюк А.М.,

при секретарі судових засідань Пінчук О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Начальника НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Начальника НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 та просить скасувати постанову від 05 вересня 2024 року №080906 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 202 КУпАП.

Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05 вересня 2024 року о 14 год 10 хв рухаючись на автомобілі автодорогою Рівне-Дубровиця-Зарічне у напрямку н.п. Бродниці Вараського району Рівненської області був безпричинно зупинений працівниками Державної прикордонної служби України. Про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 202 КУпАП постановою №080906 від 05 вересня 2024 року він дізнався 16 вересня 2024 року отриманим рекомендованим поштовим відправленням від НОМЕР_2 прикордонної комендатури.

14 листопада 2024 року через канцелярію суду відповідачем по справі - начальником НОМЕР_1 прикордонної застави (з м.д. АДРЕСА_1 ) НОМЕР_2 прикордонної комендатури (з м.д. АДРЕСА_2 ) ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву у якому заявлені вимоги не визнав виходячи із наступного.

У першу чергу відповідачем зазначено, що в адміністративному позові зазначено неналежного відповідача. Так, він за посадою є начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 (з м.д. АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 (з м.д. АДРЕСА_2 ). У відповідності до ч. 4 ст. 46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень.

Посилаючись на норми КАС України, КУпАП, Закону України "Про Державну прикордонну службу України", Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, вказав, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема передбачених ст. 202 КУпАП, він, як начальник прикордонної застави діяв не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а він імені органу Державної прикордонної служби України, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, на переконання відповідача, він не може виступати самостійним відповідачем у даній справі, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган на який, зокрема положеннями ст. 222-1 КУПАП, покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 202 КУпАП.

Крім того зазначив, що твердження позивача про те, що населений пункт, де його було зупинено, а саме дорога Рівне-Дубровиця-Зарічне в напрямку населеного пункту Бродниця Вараського району Рівненської області, не відноситься до контрольованої прикордонної зони, не відповідає дійсності.

Звертає увагу на те, що у відповідності до Переліку міст і районів, на території яких установлюються контрольовані прикордонні райони, затвердженого постановою КМУ від 03 серпня 1998 року №1199, в Рівненській області, Вараський та Сарненський райони установлені як контрольовані прикордонні райони в межах територій міст і районів.

Разом з тим, відповідно до п. 11 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою КМУ від 27 липня 1998 року №1147, в тому числі уповноважені особи Державної прикордонної служби мають право, відповідно до Законів України "Про Державну прикордонну службу України" та "Про дорожній рух" у разі потреби зупиняти та оглядати транспортні засоби.

Тому, після зупинки транспортного засобу позивача на контрольованому пості, у відповідності до пунктів 7, 8, 10 Положення про прикордонний режим, повинен був пред`явити документи, що посвідчують особу та військово-облікові документи.

Проте, позивач, після зупинки його транспортного засобу на контрольованому пості, військово-облікові документи не пред`явив зазначивши, що він знятий з військового обліку, що зазначено також на відеозаписі з нагрудного відеореєстратора. Також на зазначеному відео зафіксовано факт представлення позивачу старшим прикордонного наряду старшим лейтенантом ОСОБА_3 .

Посилаючись на п. 1 Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 16 травня 1998 року №559, представник відповідача зазначає, що військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини шостої ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та не отримував такий документ до набрання чинності постановою КМ України від 16 травня 2024 року №559.

Позивач будь-якого військово-облікового документа, виданого на його ім`я, не пред`явив, що свідчить про відсутність у нього такого документа під час перебування його 05 вересня 2024 року в контрольованому прикордонному районі, що, у свою чергу, вже є підставою для складання протоколу за ч. 1 ст. 202 КУпАП.

При цьому зауважує, що твердження позивача про те, що протокол про адміністративне правопорушення в його присутності не складався та справа розглядалася без його участі, чим було порушено його права, а саме знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, заявляти клопотання при розгляді справи, користуватися юридичною допомогою адвоката не відповідає дійсності.

Так, прикордонним нарядом неодноразово було доведено позивачу його права та обов`язки, повідомлено, що відносно нього буде складено протокол за ч. 1 ст. 202 КУпАП. До того ж, протокол про адміністративне правопорушення від 05 вересня 2024 року ЧЦП №282138 за ч 1 ст. 202 КУпАП складався в присутності позивача на місці виявлення правопорушення, проте від підпису в протоколі позивач відмовився. Тим більше, у протоколі зазначалося, що розгляд справи відбудеться о 13 год. 05 вересня 2024 року. При цьому, заяв про перенесення розгляду справи чи інших клопотань по справі від позивача не надходило.

Також представником НОМЕР_3 прикордонного загону було направлено запит від 07 листопада 2024 року №02.1/11119-24-Вих "Про надання інформації" до ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою підтвердження або спростування того факту, що у позивача відсутні військово-облікові документи. На вказаний запит отримана відповідь від 09 листопада 2024 року №11350 про те, що в період з 18 травня 2024 року по 16 липня 2024 року ОСОБА_1 не уточнив свої облікові дані, чим порушив правила військового обліку, за що передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Враховуючи отриману відповідь, з врахуванням вимог пункту 1 Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа, відповідач приходить до висновку, що на момент складення відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення від 05 вересня 2024 року ЧЦП №282138 за ч. 1 ст. 202 КУпАП та винесення відносно нього постанови про накладення адміністративного №080906 від 05 вересня 2024 року взагалі не був документований жодним військово-обліковим документом.

Користуючись своїм процесуальним правом, позивач подав відповідь на відзив з якої вбачається що мотиви такого співпадають з мотивами самої позовної заяви.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав. При цьому позивач додатково пояснив, що 05 вересня 2024 року був зупинений на блокпосту працівниками ДПС України, яким пред`явив паспорт громадянина України, на його вимогу повідомити про причини зупинки та пред`явити документи, отримав відмову. До того ж, справу було розглянуто без його участі, чим було грубо порушено його права.

Відповідач - начальник НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши сторони, уважно вивчив обставини, на які посилається позивач у позові, як на підставу доведеності неправомірності дій відповідача та неправомірного винесення останнім оскаржуваної постанови, доводів відповідача, викладених у відзиві, долучених сторонами доказів, приходить до наступних висновків.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вказаного Кодексу та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до п. 18 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються правовий режим державного кордону.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає Закон України від 03.04.2003 року №661-ІV "Про Державну прикордонну службу України" (далі - Закон №661-ІV).

Так, згідно ст. 1 Закону №661-ІV, на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Відповідно до ст. 2 Закону №661-ІV, основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Згідно з п.п. 5, 9, 11 ст. 19 Закону №661-ІV, на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами; виявлення причин та умов, що призводять до порушень законодавства про державний кордон України, вжиття в межах своєї компетенції заходів щодо їх усунення; контроль за дотриманням прикордонного режиму.

У п.п.12-16 ст. 20 Закону №661-ІV передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право, зокрема, вимагати від фізичних осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України; у випадках та в порядку, передбачених законами України, розглядати справи про правопорушення, накладати стягнення або передавати матеріали про правопорушення на розгляд інших уповноважених органів виконавчої влади або судів; здійснювати адміністративне затримання осіб на підставах і на строки, визначені законами, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перетнули державний кордон України, стосовно яких прийнято в установленому порядку рішення про передачу їх прикордонним органам суміжної держави, на час, необхідний для такої передачі; здійснювати на підставах та в порядку, встановлених законодавством, візуальний огляд осіб, речей, товарів (вантажів), транспортних засобів (поверхнева перевірка), а так само особистий огляд затриманих осіб та огляд і, в разі потреби, вилучення речей, що можуть бути речовими доказами або заподіяти шкоду життю і здоров`ю людини; тримати осіб, затриманих в адміністративному порядку, в спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях.

Систему режимних заходів у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі, які регламентують відповідно до законодавства правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб встановлює Положення про прикордонний режим, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 №1147 (надалі - Положення № 1147).

Відповідно до ч. 1 і 4 ст. 22 Закону України "Про державний кордон України", п. 2 Положення №1147 з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Так, контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 №1199 "Про контрольовані прикордонні райони", яка містить Перелік міст і районів, на території яких установлюються контрольовані прикордонні райони, зокрема в Рівненській області до контрольованих прикордонних районів належать Вараський та Сарненський райони.

Пунктом 5 Положення №1147 передбачено, що контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі здійснює Державна прикордонна служба у взаємодії з органами Національної поліції.

Так, п.п. 2 п. 2 Положення визначено, що контрольований прикордонний район це ділянка місцевості, яка визначена, як правило, у межах території району, міста, селища та села, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають у контрольований прикордонний район, перебувають, проживають або пересуваються в його межах на підставі документів, що посвідчують їх особу. У період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі) (п. 8 Положення).

Особи, зазначені у п.п. 7 та 8 цього Положення, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами (п. 10 Положення).

Як вбачається з матеріалів справи, 05 вересня 2024 року о 08 год. 10 хв. на північно-східній околиці населеного пункту Бродниця на напрямку Городная (рб) - Бродниця (Україна) прикордонним нарядом "Контрольний пост" було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який перебував в прикордонному контрольованому районі без військово-облікових документів, чим порушив п. 8 Положення про прикордонний режим, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.1998 №1147.

Оскільки вказані дії підпадають під кваліфікацію адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП, то ОСОБА_1 постановою №080906 від 05 вересня 2024 року притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 202 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.

У ході розгляду справи доведено, що позивач у вказані день та годину перебував в контрольованому прикордонному районі в умовах особливого періоду (воєнного стану) без військово-облікового документу та на неодноразову вимогу прикордонників надати військово-обліковий документ для здійснення перевірки відмовився.

Дані обставини також повністю підтверджується відеозаписом, який міститься в матеріалах адміністративної справи.

Приписами ч. 1 ст. 202 КУпАП передбачена відповідальність за порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду.

Відповідно до ч. 1 ст. 222-1 КУпАП, органи Державної прикордонної служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порушенням іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, порушенням порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, а також з порушенням порядку в`їзду до району проведення антитерористичної операції або виїзду з нього (статті 202-203-1 (щодо порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204-2, 204-4).

Відповідно до ч.ч. 1 і 8 ст. 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Законами України може бути передбачено й інше місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до п. 34 ст. 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право запрошувати осіб до підрозділів Державної прикордонної служби України для з`ясування обставин незаконного перетинання державного кордону України, порушення режиму державного кордону, прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, а також інших правопорушень, розгляд справ про які законом віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України. У разі потреби з`ясування обставин зазначених порушень може здійснюватися і в інших місцях.

Згідно з п. 1 розділу 2 Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.09.2013 №898 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.12.2018 № 1046), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.10.2013 за №1729/24261 (надалі - Інструкції), доставляти осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, протидію яким законодавством України віднесено до компетенції Держприкордонслужби, до підрозділу чи органу Держприкордонслужби уповноважений увесь особовий склад Держприкордонслужби.

У рішенні Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП (далі - Рішення) зазначено, що положення ч. 1 ст. 276 КУпАП, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Інструкції від імені Держприкордонслужби розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 222-1 КУпАП, та накладати адміністративні стягнення мають право, зокрема, старші змін прикордонних нарядів та їх помічники, старші прикордонних нарядів у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон або контрольних пунктах в`їзду-виїзду.

Згідно з п. 1 розділу 3 Інструкції, щодо кожного факту вчинення адміністративного правопорушення, протидію якому віднесено до компетенції Держприкордонслужби, невідкладно, але не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, або контрольному пункті в`їзду-виїзду, або контрольованому прикордонному районі, а під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану на блокпостах та поза їх межами особи, яка вчинила правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення (далі - протокол) (додаток 1), за винятком випадків, передбачених ст. 258 КУпАП.

Відповідно до п.п. 10, 20 розділу 3 Інструкції, уповноважені посадові особи, визначені пунктом 2 розділу II цієї Інструкції, можуть здійснити адміністративне затримання особи на підставах та у строки відповідно до частини першої статті 260 та частини другої статті 263 КУпАП, про що складається протокол про адміністративне затримання (додаток 3). Крім того, уповноважені посадові особи, визначені пунктом 2 розділу II цієї Інструкції, можуть здійснити особистий огляд, огляд речей та вилучення речей і документів особи, яка притягається до відповідальності (у тому числі знарядь і засобів учинення правопорушення), на підставах та в порядку, передбачених ст. 260, 264, 265 КУпАП, про що складається протокол особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів (додаток 4) або робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення або в протоколі про адміністративне затримання.

Положеннями п.п. 1-7 розділу 4 Інструкції передбачено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення особа, уповноважена її розглядати, зобов`язана дотримуватися вимог ст. 38 КУпАП. Відповідно до ст. 277 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 202 КУпАП, розглядаються в п`ятнадцятиденний строк із дня одержання справи особою, уповноваженою її розглядати. Справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, уповноважені посадові особи, визначені пунктом 3 розділу II цієї Інструкції, приймають рішення у справі, яке оформлюється постановою про накладення адміністративного стягнення (додаток 6) або постановою про закриття справи про адміністративне правопорушення (додаток 7). Постанова про накладення адміністративного стягнення та постанова про закриття справи про адміністративне правопорушення оформлюються відповідно до вимог, установлених ст. 283 КУпАП. Постанова підписується посадовою особою, уповноваженою розглядати справи про адміністративні правопорушення, та скріплюється (за наявності) печаткою відповідного органу (підрозділу) охорони державного кордону. Постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи.

За змістом ч.ч. 2-3 ст. 283 КУпАП, п. 5 розділу 4 Інструкції, постанова про накладення адміністративного стягнення має містити: повне найменування уповноваженої посадової особи, яка винесла постанову (посада, прізвище, ім`я, по батькові); дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування); опис обставин, установлених під час розгляду справи; посилання на пункт (статтю) нормативно-правового акта, який(яка) передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняті у справі рішення, а також інформацію про право оскарження постанови в порядку та строки, визначені ст.ст. 288, 289 КУпАП. У постановах про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу також зазначаються: зобов`язання особи, що притягується до адміністративної відповідальності, надати (надіслати) до органу (підрозділу) охорони державного кордону або загону морської охорони, в якому винесено постанову про накладення штрафу, документ, що підтверджує його сплату, або його копію не пізніше трьох робочих днів після закінчення строку, передбаченого ч. 1 ст. 307 КУпАП; реквізити відповідного рахунку для зарахування коштів до Державного бюджету України.

Системний аналіз зазначеного, з урахуванням приписів ст. 254, 258, 268, 276, 283 КУпАП, положення Інструкції дають суду дійти висновку, що оскаржувана постанова винесена уповноваженим працівником органів Держприкордонслужби із дотриманням вимог чинного законодавства як щодо розгляду справи на місці вчинення адміністративного правопорушення, так і щодо змісту, а особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, було роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268КУпАП.

При цьому, суд критично ставиться до наданих в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 копії листа Дубровицької міської ради від 22 грудня 2023 року №Н-732 згідно якого м. Дубровиця не є територією на якій ведуться (велися) бойові дії та копії рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради №199 від 27 червня 2007 року "Про присвоєння поштової адреси квартирам будинку АДРЕСА_1 " та витягу з будинкової книги про місце реєстрації, оскільки такі документи не стосуються предмета доказування та не підтверджують відсутність протиправних дій позивача.

Таким чином, доводи позивача висновків суду не спростовують.

Разом з тим, під час розгляду справи позивач не надав доказів щодо неможливості надання документів на перевірку працівникам прикордонної служби для виконання останніми посадових обов`язків.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Закон про мобілізацію) установлено, що у період проведення мобілізації громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ.

Зокрема, ст. 22 Закону про мобілізацію визначає обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації і встановлює, що військово-обліковий документ потрібно пред`являти на вимогу: уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки військовослужбовця чи працівника; поліцейського; представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 порушив правила військового обліку, а саме в період з 18.05.2024 по 16.07.2024 року не уточнив свої облікові дані, що є порушенням ч. 10 ст. 1 та ч. 8 ст. 2 Закону україни "Про військовий обов`язок і військову службу", ч. 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що тягне за собою відповідальність згідно ст. 42 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за ч. 3 ст. 210 КУпАП, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09.11.2024 року № 11350 (а.с.40).

Крім цього, судом встановлено, що за подіями того дня (05.09.2024 року), Зарічненським районним судом Рівненської області 09 вересня 2024 року ОСОБА_1 було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, за вчинення злісної непокори вимозі військовослужбовця ДПСУ під час виконання ним службових обов`язків, а саме не пред`явлення військово-облікових документів. Постанова Зарічненського районного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 561/1289/24 ОСОБА_1 в даний час оскаржується в апеляційному порядку.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду в постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/2261/19, визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Крім зазначених вище мотивів суду, слушним є зауваження відповідача, що наведене у відзиві, з приводу належного відповідача у даній справі.

Як зазначено вище, нормами ст. 222-1 КУпАП встановлено, що органи Державної прикордонної служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порушенням іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, порушенням порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, а також з порушенням порядку в`їзду до району проведення антитерористичної операції або виїзду з нього (статті 202-203-1 (щодо порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204-2, 204-4).

Від імені органів Державної прикордонної служби України розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право:

начальники органів охорони державного кордону та Морської охорони Державної прикордонної служби України та їх заступники;

інші посадові особи, уповноважені керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону України.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 6 ст. 4 КАС України).

У даній справі позивач оскаржує постанову про накладення адміністративного стягнення №080906 від 05 вересня 2024 року, винесену начальником НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 , якою позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП.

В якості відповідача, після подання позовної заяви в новій редакції, позивачем було визначено начальника НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 .

Частиною 3 ст. 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеномуКодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч. 1 ст. 202 КУпАП, посадові особи відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Державної прикордонної служби України.

Отже, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222-1 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 202 КУпАП.

Відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року по справі №742/2298/17, який відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями ст. 46 КАС України, сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Від імені органів Державної прикордонної служби України розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право, в тому числі, начальники органів охорони державного кордону.

При цьому, приписами ч. 1 ст. 6 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" визначено, що структура та чисельність Державної прикордонної служби України складають: 1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; 2) територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Використання у зазначених вище нормах формулювань "від імені органів Державної прикордонної служби України" вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган Державної прикордонної служби України - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Правову позицію з аналогічного питання було висловлено Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2019 року по справі №724/716/16-а.

З огляду на викладене, оскільки відповідач - начальник НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 є посадовою особою відповідного органу, який діє не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органу Державної прикордонної служби України, не може виступати відповідачем у справі за адміністративним позовом, суд зазначає, що належним відповідачем може бути лише орган Державної прикордонної служби України, від імені якого діяв співробітник прикордонної служби, і який є юридичною особою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що начальник НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 , який є посадовою особою відповідного органу та не діє як самостійний суб`єкт владних повноважень, не може бути визначений в якості відповідача у даній справі.

Згідно доданого відповідачем до відзиву опису вкладення до рекомендованого листа (а.с.42) позивачу ОСОБА_1 , на виконання вимог КАС України, було надіслано відзив на позовну заяву з доданими до нього додатками, в якому відповідачем викладено належне обґрунтування того, що він не може бути належним відповідачем по даній справі.

При цьому, відповідно до ст. 48 КАС України, суд може замінити первісного відповідача належним відповідачем тільки за згодою позивача.

Однак, відповідного клопотання під час розгляду справи позивачем заявлено не було, що також виключає можливість задоволення позову пред`явленого до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За правилами п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що доводи, викладені позивачем у позові спростовуються наданими відповідачем доказами разом з відзивом, а також вищенаведеними нормами закону, і зводяться лиш до намагання ОСОБА_1 уникнути відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 202 КУпАП.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

У зв`язку із залишенням позову без задоволення, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 5 - 10, 72 - 77, 90, 139, 242 - 246, 250, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд -,

У Х В А Л И В:

Залишити постанову про накладення адміністративного стягнення №080906 від 05 вересня 2024 року винесену начальником 16 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до Начальника НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 09 грудня 2024 року.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Тарасюк А.М.