Справа № 260/2280/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/2280/24 пров. № А/857/18809/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року (суддя Ващилін Р.О., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Ужгород, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №260/2280/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної Поліції в Донецькій області,

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,

встановив:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у непроведенні повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні; 2) стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 по 01.07.2022 у розмірі 75068,66 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо непроведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 . Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2022 по 01.07.2022 у розмірі 71657,77 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідністю обставинам справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що стаття 17 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Також вказує скаржник на те, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався відповідним судовим рішенням. Тобто, невиплата відповідачем усіх сумналежних позивачу при звільненні не містить свавільного характеру. Натомість, період затримки починається з моменту набуття позивачем права на вищезгадану виплату, а не з дня його звільнення, як зазначено у рішенні 18.06.2024 у справі №260/2280/24. Зазначає, що відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасно виплачені кошти за 6 місяців від загальної суми становить 28477,83 грн.. Звертає увагу, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати в частині задоволених позовних вимог оскаржене рішення від 18.06.2024 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України з 07 листопада 2015 по 31 грудня 2021, в тому числі в районному управлінні Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Наказом ГУ НП в Донецькій області від 30.12.2021 року №742-ОС ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 31 грудня 2021 року.

На момент звільнення зі служби відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.07.2023 №200/2242/23, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Донецькій області задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року включно та зобов`язано нарахувати та виплатити таку. Визнано протиправними дії ГУ НП в Донецькій області щодо розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 зі служби без урахування індексації грошового забезпечення та зобов`язано скласти розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби з урахуванням індексації грошового забезпечення та подати такий розрахунок до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України для належного фінансування з метою подальшої виплати на користь ОСОБА_1 .. Визнано протиправними дії ГУ НП в Донецькій області щодо розрахунку грошової компенсації за невикористану 1 добу щорічної оплачуваної відпустки у 2021 році ОСОБА_1 без урахування індексації грошового забезпечення та зобов`язано виплатити таку з урахуванням індексації. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні щорічної оплачуваної відпустки за 2015, 2018-2020 роки у кількості 8 діб, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення зі служби та з урахуванням до його складу індексації та зобов`язано нарахувати та виплатити таку. Визнано протиправною бездіяльності ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні додаткових відпусток учасника бойових дій за 2016-2020 роки у кількості 70 діб, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби та з урахуванням до його складу індексації та зобов`язано виплатити таку. Визнано протиправною бездіяльності ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за 1986 годин служби в нічний час у період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 01 липня 2021 року та зобов`язано виплатити таку. Визнано протиправною бездіяльності ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень за період служби з 13 вересня 2018 року по 01 липня 2020 року та зобов`язано нарахувати та виплатити таку в розмірі 15% від посадового окладу та в період служби з 16 березня 2020 року по 01 липня 2020 року в розмірі 10% від посадового окладу. В іншій частині позову відмовлено.

На виконання зазначеного рішення суду 20 березня 2024 року на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано кошти у розмірі 75341,62 грн, що підтверджується банківською випискою від 05.04.2024 та не заперечується відповідачем (а.с. 10).

Позивач вважає, що у нього наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно ч.1 ст.60 Закону №580-VIII, відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Згідно п.7 ч.1 ст.77 Закону №580-VIІІ, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до ч.1, 2 cт. 94 Закону №580-VIII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпеченнявизначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок № 260).

Відповідно до п. 3 розділу 1 Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п. 15 розділу 1 Порядку №260, у разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При цьому суд першої інстанції вірно вказав, що непоширення норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, однак, такі врегульовані КЗпП України, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми трудового законодавства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі №806/2473/18 від 30.10.2019, у справі №П/811/570/16 від 22.08.2019, у справі №524/8023/16-а від 11.06.2019.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України.

Як правильно зазначив окружний суд, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.07.23 року №200/2242/23 встановлена протиправність дій ГУ НП в Донецькій області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції та зобов`язано провести відповідні нарахування та виплати.

Відповідач провів повний розрахунок з позивачем належних сум до виплати не у день звільнення.

Так, відповідно до банківської виписки від 05.04.2024 підтверджується, що невиплачена частина грошового забезпечення на виконання рішення суду була перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача 20 березня 2024 року (а.с. 10).

Враховуючи те, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування на підставі статті 117 КЗпП України.

Тобто, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Зважаючи на те, що кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (31 грудня 2021 року) по день повного розрахунку при звільненні (20 березня 2024 року), перевищує 6 місяців, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин), окружний суд вважав, що заборгованість відповідача по виплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникла з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 71657,77 грн..

Колегія суддів вважає такий розмір обґрунтованими з урахуванням наступного.

Згідно із п.2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до довідки №173 від 28.01.2022 грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, складає 471,30 грн. (14437,86 + 14311,74 / 61).

Отже, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року включно відповідно до норм ст.117 КЗпП України становить 85776,60 грн. (471,30 грн. х 182 днів)), де: 471,30 - середньоденний заробіток позивача.

З урахуванням встановленого, зумовлюється висновок про необхідність застосування до даних правовідносин принципу справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Так, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19) зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, покликання на яку є у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №823/1823/18, то на прикладі обставин справи №480/3105/19 його суть виглядає так: «У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за не отримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90 гривень)».

Як вбачається з матеріалів розглядуваної справи, несвоєчасно виплачена сума коштів за рішеннями суду становить 75341,62 грн..

Таким чином, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 90191,60 грн (14849,98 грн + 75341,62 грн), що складає 100% (а.с. 12).

Отже, відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 75341,62 грн, у співвідношенні до загальної суми становить 83,54% (75341,62 грн х 100 / 90191,60 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції правильно вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача шляхом стягнення на його користь 71657,77 грн. (85776,60 грн х 83,54%) як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Наведеним підтверджується, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року в адміністративній справі №260/2280/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль