Справа № 260/6667/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/6667/24 пров. № А/857/28574/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі №260/6667/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Ващилін Р.О.,

час постановлення ухвали 29.10.2024,

місце ухвалення судового рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить: 1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 під час мобілізації заброньованого у встановленому законом порядку; 2) визнати протиправним та скасувати наказ (мобілізаційне розпорядження) начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про призов на військову службу під час мобілізації" в частині ОСОБА_1 , яким його було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період; 3) визнати протиправним та скасувати наказ уповноваженої службової/посадової особи Військової частини НОМЕР_1 (командира, його заступника, тощо) про призначення та зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та приступлення до виконання службових обов`язків за посадою.

28 жовтня 2024 року представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій відповідачами вказано ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військова частина НОМЕР_2 , в якій просив суд заборонити Військовій частині НОМЕР_2 вчиняти певні дії щодо ОСОБА_1 , а саме: будь-які дії щодо направлення/переведення військовослужбовця ОСОБА_1 для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, або зони бойових дій до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Необхідність вжиття зазначеного заходу забезпечення позову представник позивача аргументує тим, що позивач був незаконно призваний на військову службу під час мобілізації та зарахований до Військової частини НОМЕР_2 . Вважає, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки його може бути переміщено до іншої військової частини та/або в зону бойових, в той же час позивач є заброньованою особою та мав право на відстрочку. Окрім того, звертає увагу на очевидні ознаки протиправності рішення та дій суб`єкта владних повноважень, оскільки в день затримання 07.10.2024 року ОСОБА_1 надавав документальне підтвердження права на відстрочку.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржив позивач, в інтересах якого діє адвокат Романцова Тетяна Володимирівна, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт звертає увагу суду на те, що він не просив суд зупиняти накази або інші розпорядчі документи командира, позивач просив суд заборонити Військовій частині НОМЕР_2 , вчиняти певні дії стосовно ОСОБА_1 , а саме будь-які дії щодо направлення/переведення військовослужбовця ОСОБА_1 , для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, або зони бойових дій до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов суб`єктивних висновків про гіпотетичне припущення можливості відправлення заявника до зони активних бойових дій та не надав оцінки всій сукупності доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, в тому числі, можливості переведення позивача до іншої військової частини, що фактично унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, оскільки у такому випадку скасування оскаржуваних наказів не призведе до фактичного звільнення з військової служби.

Підставою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі задоволення пред`явленого ним позову, та зумовить необхідність докладати значні зусилля для поновлення цих прав у спірних правовідносинах або навіть може призвести до незворотніх наслідків.

У разі переведення позивача до іншої військової частини та зарахування його до списків особового складу іншої військової частини, та у разі задоволення позовних вимог таке рішення неможливо буде виконати, та позивачу прийдеться докладати зусиль для того, щоб подавати новий адміністративний позов, що виключає доцільність існування самого такого позову, оскільки в такому випадку суд не надасть ефективного захисту потенційно порушеному праву, що є неприпустимим.

Шкода, якої можна запобігти у разі вжиття заходів забезпечення позову, превалює над наслідками вжиття таких заходів.

Такий спосіб забезпечення обґрунтовується заявником з посилання на очевидну протиправність здійснення призову позивача на військову службу під час мобілізації з огляду на те, що позивач не підлягав мобілізації. Відповідно, внаслідок таких неправомірних рішень та дій відповідачів порушується право позивача на відстрочку, що свідчить про незаконність направлення його для проходження та проходження ним військової служби.

Апелянт наголошував, що в силу приписів закону, заброньовані військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Позивач був призваний на військову службу всупереч наявному у нього права на відстрочку терміном до 26.02.2025.

07.10.2024 ОСОБА_1 з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 саме для повідомлення відомостей про його бронювання та надавав документальне підтвердження права на відстрочку: Довідку ДП «Ламелла» від 07.10.2024 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 вже внесений на бронювання через портал «Дія» та Роздруківку заяви з порталу «Дія» №9378 про бронювання працівника від 07.10.2024 року, що і є клопотанням керівника щодо оформлення відстрочки від призову. Втім, в той же день, 07.10.2024 року ОСОБА_1 був незаконно затриманий в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , де його безпідставно утримували добу, 08.10.2024 року направили на ВЛК та в той же день направили до Військової частини НОМЕР_2 , де 10.10.2024 він був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

Зауважено, що право на відстрочку ОСОБА_1 отримав до набуття ним статусу військовослужбовця.

На час призову на військову службу на позивача розповсюджувався відповідний імунітет від такого призову, передбачений абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII. Однак, Відповідачем 1 не було належним чином з`ясовано, що позивач, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, не вжито жодних заходів щодо з`ясування таких обставин.

Забезпечення мобілізації в Україні є надважливим завданням у воєнний час, однак, у даному випадку, мобілізація має становити баланс між приватним інтересом мобілізованого та публічним інтересом держави. Віднайти такий баланс можливо лише після розгляду справи по суті та прийняття судового рішення.

Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі; їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.

Враховуючи вищенаведене, вказаний спосіб забезпечення позову відповідає критерію адекватності та ефективності у ситуації, що склалась, а також гарантуватиме можливість поновлення порушених прав позивача та виконання судового рішення у майбутньому, у разі задоволення позову. Крім того, відповідний спосіб забезпечення позову не підмінює собою судове рішення у справі та не вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом, а фактично направлений на збереження існуючого стану речей до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.

Апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного Суду від 29.10.2024 у справі №260/6667/24 та заборонити Військовій частині НОМЕР_2 , вчиняти певні дії щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , а саме будь-які дії щодо направлення/ переведення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, або зони бойових дій до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Представник апелянта вимоги апеляційної скарги повністю підтримала. В своїй промові, зокрема, вказала, що судом першої інстанції рішенням від 03.12.2024 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а станом на даний час, стороною позивача подано апеляційну скаргу на вказане судове рішення. Просила спірну ухвалу скасувати та вжити заходи забезпечення позову.

Військова частина НОМЕР_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавали.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що, на думку суду, звернувшись з адміністративним позовом позивач реалізував своє право на судовий захист. В свою чергу, наразі суд не може встановити наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача, оскільки вказана обставина підлягає встановленню на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Розглядаючи обраний представником позивача захід забезпечення позову в контексті ч. 3 ст. 151 КАС України, суд першої інстанції зазначив, що переміщення військовослужбовців під час проходження ними військової служби здійснюється на підставі наказів командирів або інших уповноважених осіб військових частин. Своєю чергою, забезпечення позову шляхом зупинення наказів або інших розпорядчих документів командира в умовах воєнного стану прямо заборонено нормами КАС України.

У зв`язку з наведеним, виходячи із змісту поданої заяви та доводів, наведених позивачем на її обґрунтування, суд першої інстанції дійшов висновку про її необґрунтованість, а тому не вбачав підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Проаналізувавши викладене у сукупності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

Статтею 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо (1) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю або (2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: - зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; - забороною відповідачу вчиняти певні дії; - забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; - зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Водночас не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 ч. 3 ст. 151 КАС України), а також зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці (пункт 10 ч. 3 ст. 151 КАС України).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведених норм слідує, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

При цьому, забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, а також у очевидності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що забезпечення позову не може підміняти собою подання позову та має іншу мету. Протиправність оскаржуваних дій, бездіяльності та рішень відповідачів може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті. Без такого дослідження доказів твердження про очевидність порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед.

Так, письмовими доказами долученими до матеріалів справи встановлено, що 10.10.2024 позивач зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

Апелянт зазначає, що тільки після подання адміністративного позову йому видали військовий квиток, в якому внесено запис від 10.10.2024 про зарахування його до вказаної військової частини, та саме тоді дізнався про місце його знаходження та найменування військової частини, в яку його направлено. До цього моменту він не був обізнаний про найменування військової частини, в яку його зараховано. Тому керуючись виключно припущеннями ним спочатку зазначено іншу військову частину, яка також знаходиться в Рівненській області.

Також позивач покликається на те, що він мав і отримав право на відстрочку до набуття ним статусу військовослужбовця. Станом на 07.10.2024 апелянт не підлягав призову на військову службу, оскільки відносно нього було подане відповідне клопотання. Очевидними є ознаки протиправності рішення та дій відповідача та порушення прав та свобод апелянта, оскільки в день затримання 07.10.2024 позивач надавав документальне підтвердження права на відстрочку, яке передбачене п. 1 додатку 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, зокрема відповідну довідку підприємства та заяву, подану через портал «Дія».

Апеляційним судом з`ясовано, що 25.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі №260/6667/24 за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить:

1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 під час мобілізації заброньованого у встановленому законом порядку;

2) визнати протиправним та скасувати наказ (мобілізаційне розпорядження) начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про призов на військову службу під час мобілізації» в частині ОСОБА_1 , яким його було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період;

3) визнати протиправним та скасувати наказ уповноваженої службової/посадової особи Військової частини НОМЕР_1 (командира, його заступника, тощо) про призначення та зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та приступлення до виконання службових обов`язків за посадою.

Колегія суддів зауважує, що спосіб забезпечення позову, про який просить представник позивача, не є нерозривно пов`язаним з підставами та предметом адміністративного позову.

Своєю чергою, заява про забезпечення позову не містить посилань на беззаперечні мотиви, з яких заявник вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; не надано доказів, з яких би суд міг пересвідчитись про можливість існування таких підстав, а покликання представника позивача на те, що останнього може бути направлено на проходження військової служби у зону бойових дій, базується на припущеннях.

Також, позивач не надав суду жодного доказу наявності наказу про переміщення, як і того, що такі дії з боку військової частини здійснюються.

До того ж, навіть якщо виходити із припущень заявника щодо негативних для нього наслідків у вигляді подальшого проходження військової служби, то суд не погоджується із його твердженнями про незворотність таких наслідків, адже положеннями ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено можливість звільнення військовослужбовців з військової служби, в тому числі під час дії воєнного стану, за наявності для цього визначених законом підстав, зокрема й сімейних чи інших обставин, якщо такі умови наявні в позивача.

Окремо колегія суддів не може залишити поза увагою те, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений і триває, у тому числі, на момент розгляду заяви про забезпечення позову.

У зв`язку з викладеним внесено зміни до положень КАС України, що регулює питання забезпечення адміністративного позову.

Зокрема ч. 3 ст. 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України «Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в контексті обраного позивачем способу забезпечення позову (шляхом заборони відповідачу направляти позивача в зону (райони) проведення воєнних (бойових) дій) суд першої інстанції вірно зауважив, що таке направлення є можливим виключно на підставі наказу або розпорядження командира (начальника), зупинення дії якого забороняється відповідно до пункту 10 ч. 3 ст. 151 КАС України.

Щодо очевидних ознак протиправності рішення, дій бездіяльності та порушення ними прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, то такі повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що рішення, дії, бездіяльність відповідача явно суперечать вимогам закону за критеріями, визначеними ч. 2 ст. 2 КАС України, порушують права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі.

Тобто, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог буде предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями ст.ст. 150, 151, 229, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романцова Тетяна Володимирівна, - залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 260/6667/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 11.12.24