Справа № 158/3485/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 158/3485/24 пров. № А/857/30545/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Гудкова М.Є.;

від відповідача - Крупінська М.Є.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника адвоката Крупінської Наталії Леонідівни, діючої на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах громадянина російської федерації ОСОБА_1 (DADASHEV VIACHESLAV), на рішення Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 13.11.2024р. в адміністративній справі за позовом Управління Державної міграційної служби у Волинській обл. до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України (суддя суду І інстанції: Корецька В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 30 хв. 13.11.2024р., м.Ківерці Волинської обл.),-

В С Т А Н О В И В:

13.11.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач Управління Державної міграційної служби /ДМС/ у Волинській обл. звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив винести рішення про продовження строку затримання громадянина російської федерації /рф/ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 (шість) місяців (а.с.1-4).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 13.11.2024р. заявлений позов задоволено частково; продовжено строк затримання громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, строком на 3 (три) місяці (а.с.35-40).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила представник адвоката Крупінська Н.Л., діюча на підставі на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах громадянина рф ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити (а.с.46-49).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не подав суду належні та допустимі докази про необхідність продовження примусового тримання громадянина рф ОСОБА_1 . Також відповідач має документ, що посвідчує його особу паспорт, який дійсний до 26.09.2027р., через що останній не потребує ідентифікації.

Водночас, відповідач перебуває в офіційному шлюбі з громадянкою України, проживає разом з дружиною в Україні, що слугувало дійсною метою його перебування в Україні.

Позивач Управління ДМС у Волинській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.73-77).

Також представник відповідача направила до апеляційного суду відповідь на відзив, в якому виклала свої заперечення стосовно позиції позивача (а.с.79-82).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, 16.12.2023р. Володимирським відділом Управління ДМС у Волинській обл. під час виконання повноважень в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері міграції, у тому числі протидії нелегальній міграції, притягненню порушників до адміністративної відповідальності, спільно з працівниками Володимирського РВ Управління СБУ у Волинській обл. виявлено громадянина рф ОСОБА_1 , який перебував в Україні з порушенням встановлених правил перебування іноземних громадян.

Відповідач документований національним паспортом громадянина рф серії НОМЕР_1 , виданим 26.09.2017р., із терміном дії до 26.09.2027р.

Станом на 16.12.2023р. відповідач перевищив дозволений строк перебування в Україні, проживав за недійсною посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , із терміном дії до 08.10.2022р., ухилявся від виїзду після закінчення дозволеного строку проживання.

За вчинене правопорушення відносно ОСОБА_1 працівниками Володимирського відділу Управління ДМС у Волинській обл. складено 16.12.2023р. адміністративний протокол за ч.2 ст.203 КУпАП і постановою останнього визнано винним у вчиненні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн.

З огляду на викладені обставини 16.12.2023р. на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Володимирський відділ Управління ДМС у Волинській обл. прийняв рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни.

Із вказаним рішенням відповідач був ознайомлений, примірник рішення отримав особисто 16.12.2023р., зобов`язувався покинути територію України не пізніше 13.01.2024р.; вказане рішення не оскаржувалося в судовому порядку.

Разом з тим, зазначене рішення про примусове повернення зі сторони відповідача залишилось не виконаним.

21.05.2024р. працівниками Управління ДМС у Волинській обл. затримано громадянина рф ОСОБА_1 в адміністративному порядку, для з`ясування обставин правопорушення, припинення адміністративного правопорушення та прийнято рішення про примусове видворення відповідача з України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 22.05.2024р. в справі № 161/9694/24 відповідача було затримано з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 (шість) місяців.

На підставі цього рішення суду відповідач поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом, позивач Управління ДМС України у Волинській обл. наголошував на тому, що відповідач у процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не перебуває; продовжує знаходитися на території України без законних підстав; офіційного джерела доходу немає; для оформлення документів для продовження строку перебування на території України не звертався.

Окрім цього, двічі позивач скеровував листи до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, з метою опитування відповідача, який відмовився залишати Україну через наявність дружини, яка проживає на території України, наявність загрози життю та здоров`ю через політичні переконання.

Видворення відповідача через треті країни потребує докладання значних зусиль, сам відповідач не співпрацює з позивачем у контексті вирішення цього питання, що в цілому унеможливлює забезпечення примусового видворення відповідача за межі України.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем вживались заходи з метою виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 22.05.2024р. в справі № 161/9694/24, однак через повномасштабну агресію рф проти України дипломатичні відносини з рф розірвані, діяльність посольства та консульських установ держави-агресора на території України припинена, представлення інтересів рф дипломатичним представництвом третьої держави в Україні не здійснюється, а тому забезпечити примусове видворення відповідача на теперішній час є неможливим.

Позивач опрацьовував питання щодо виконання рішення суду про забезпечення примусового видворення через третю безпечну країну, однак відповідач категорично відмовляється покидати територію України.

Факт наявності дружини, яка проживає на території України, не спростовує встановлені позивачем порушення в його діях та не звільняє від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відтак, враховуючи відсутність у відповідача документів, які дають йому право на підтвердження законності перебування на території України, неподання ним заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав щодо продовження строку затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення.

Поряд з цим, позивач не довів суду наявність обставин, які є досить значними для продовження строку затримання відповідача строком на 6 місяців.

Враховуючи вищевикладене, з метою завершення процедури примусового видворення відповідача до країни громадянської приналежності, суд дійшов висновку про необхідність продовження строку затримання відповідача з метою забезпечення його подальшого примусового видворення строком на 3 (три) місяці.

Встановлення такого строку унеможливить допущення позивачем необґрунтованого зволікання щодо належного вжиття відповідних заходів у визначений чинним законодавством спосіб та порядку щодо примусового видворення відповідача, що, в свою чергу, дозволить уникнути порушення прав відповідача, гарантованих ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у вигляді безпідставного тривалого утримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про продовження затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997р., Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

За приписами ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Частиною 4 ст.30 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1110 від 17.07.2003р. (надалі - Типове положення) визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - пункт тимчасового перебування), є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Згідно з п.5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як до вісімнадцяти місяців. Про продовження строку тримання не пізніше ніж за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Відповідно до п.п.1, 2 розділу IIІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р. (надалі - Інструкція № 353/271/150), у разі виявлення підстав, передбачених частиною першої статті 30 Закону № 3773-VI, органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду. За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАС України. Вимоги щодо взяття на поруки та внесення застави не можуть бути заявлені стосовно іноземців, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та (або) вчинення терористичної діяльності. У разі якщо особа, стосовно якої подається позов, є батьком, матір`ю, супроводжуючою особою або опікуном для неповнолітніх осіб, які слідували спільно з нею, відомості про таких дітей зазначаються у позовній заяві.

Згідно з ч.1 ст.289 КАС України За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Відповідно до ч.11 ст.289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Частиною 13 ст.289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відповідно до пп.9 п.4 Положення про Державну міграційну службу України, затв. постановою КМ України № 360 від 20.08.2014р., ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

В обґрунтування необхідності продовження строку затримання відповідача позивач покликається на неможливість забезпечення примусового видворення за межі України.

При цьому, як можна встановити із змісту позовної заяви, Управління ДМС у Волинській обл. покликається на відсутність співпраці відповідача, відсутність прямого сполучення з рф, а також опрацювання механізму (алгоритму) виконання рішень про примусове видворення через безпечні треті країни.

Отже, позивач не покликався на умови, визначені у ч.13 ст.289 КАС України, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, а саме: на відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для його ідентифікації.

Водночас, у постанові від 17.01.2019р. у справі №743/1240/17 Верховний Суд дійшов висновку про вичерпність визначених КАС України підстав для продовження строку затримання іноземця.

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що особу ОСОБА_1 протягом строку його затримання було ідентифіковано, його належність до громадянства рф підтверджено діючим паспорту громадянина рф.

Згідно з приписами ч.12 ст.289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Із змісту позовної заяви Управління ДМС України у Волинській обл. не можна визначити, які конкретні заходи вживалися позивачем для забезпечення виконання рішення про примусове видворення ОСОБА_1 .

Натомість, відповідно до долучених до позовної заяви доказів після затримання позивач Управління ДМС України у Волинській обл. не вживав будь-яких дієвих заходів для забезпечення виконання рішення про примусове видворення ОСОБА_1 , зокрема, через безпечні треті країни. Висловлені обґрунтування позивачем в цій частині є загальними, носять абстрактний характер і не підтверджені будь-якими доказами.

Надані листи позивача, адресовані начальнику відділу юридичного забезпечення Управління ДМС України у Волинській обл., підтверджують лише факт внутрішнього листування і не можуть розцінюватися як докази в розумінні вимог ст.289 КАС України (а.с.8-11).

Таким чином, фактично після затримання ОСОБА_1 позивач Управління ДМС України у Волинській обл. не вживав будь-яких заходів для забезпечення виконання рішення про примусове видворення ОСОБА_1 .

У цьому контексті проведення з ОСОБА_1 співбесід в пункті тимчасового перебування, в ході яких останній відмовився покидати територію України через бажання проживати з своєю дружиною, не може розцінюватися як відсутність співпраці з боку іноземця.

Отже, підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з наведених позивачем підстав, є відсутніми.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зазначені позивачем обставини є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

Додатково колегія суддів зазначає, що положеннями ст.ст.9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до п.«f» ч.1 ст.5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

Суд наголошує, що відповідно до п.1 ст.5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Враховуючи вищевказане, оцінюючи наведені обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 289, ст.310, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Крупінської Наталії Леонідівни, діючої на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах громадянина російської федерації ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 13.11.2024р. в адміністративній справі № 158/3485/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Управління Державної міграційної служби у Волинській обл. до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 11.12.2024р.