Справа № 280/6633/24
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 листопада 2024 року м.Дніпросправа № 280/6633/24 2-а/337/42/2024

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року у справі № 280/6633/24 (2-а/337/42/2024) (суддя Салтан Л.Г., повний текст рішення складено 12.09.2024) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі - відповідач) про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП № 002883 від 05.07.2024 за ч.2 ст.203 Кодекс України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн. та закрити справу про адміністративне правопорушення; визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 липня 2024 року.

В обґрунтування позову було зазначено, що 05.07.2024 відносно позивача прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Також йому одночасно було вручено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП № 002834 від 05.07.2024, щодо притягнення за ч.2 ст.203 КУАпП, та постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУАпП ПН МЗП № 002883 від 05.07.2024, згідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн., за те що він перевищує встановлений строк перебування в Україні більш ніж на 30 днів, та з 17.05.2024 проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, після скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. Протиправність зазначених рішень обґрунтовував, тим, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2020 справа № 337/560/20, для підтвердження свого права на громадянство України, позивач встановив факт свого постійного проживання на території України, в період з 1955 року по 24 серпня 1991 року. В подальшому позивач отримав довідку про реєстрацію особи громадянином України та посвідчення громадянина України та підписав заяву про зобов`язання щодо припинення російського громадянства. Набути громадянство України позивач вирішив у зв`язку з тим, що він категорично не підтримував та не підтримує агресивну політику рф по відношенню до України про що прямо говорив, коли перебував на території рф, за що неодноразово отримував від громадян рф образи типу: «бандерівець» та погрози фізичною розправою. До 2021 року позивач продав свою нерухомість в росії, та з березня 2021 року постійно проживав в Україні, до росії не їздив. В Україні у позивача мешкає син та колишня дружина, які надають йому необхідну допомогу. Позивач є людиною похилого віку, він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2021 році у позивача загострилися хронічні захворювання. З 2023 року позивачу встановлена необхідність сторонньої допомоги. Крім того, на період карантину короновірусної хвороби (СОУЮ-19) він як людина, що має хвороби серця фактично не виходив із помешкання, лише при погіршенні самопочуття ходив до лікарні. Позивач припинив будь-який зв`язок з рф, оскільки не підтримує нинішній політичний курс керівництва рф, його агресивну політику по відношенню до України, виїхав до України саме з цих підстав, житла в рф не має, за місцем останнього проживання отримував погрози у зв`язку із своїми політичними переконаннями. Таким чином, позивач внаслідок стану здоров`я, умов карантину, побоювання за свою безпеку у зв`язку із своїми політичними переконаннями не мав можливості припинити громадянство рф та подати відповідний документ про припинення цього громадянства, оскільки не міг виїхати до рф чи до іншої країни та припинити своє громадянство рф. Відповідно вказані у рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни дані про те, що незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують не відповідають дійсності, дані обставини при прийнятті рішення, що оскаржується свідомо та зухвало не встановлювалися. Крім того, від часу коли у травні 2024 року позивача сповістили про прийняття рішення 16.04.2024 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України і до 05.07.2024 він неодноразово з 10.05.2024 із заповненими бланками заяв звертався до співробітників відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію. Службові особи, користуючись похилим віком позивача і його юридичною неосвідченістю, відмовлялися, як приймати заяву на імміграцію, так і оформляти її в електронному вигляді. Таким чином, дані рішення відповідача від 05.07.2024 про те, що позивач із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не звертався є завідомо недостовірною інформацією. Вказує, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача від 05.07.2024 є необґрунтованим, оскільки прийнято без з`ясування наявності незалежних від волі позивача причин неподання позивачем документу про припинення іноземного громадянства, протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, за безумовної наявності таких причин, а саме: суттєве погіршення стану здоров`я позивача від 2021 року і до тепер, обмеження на пересування та звернення до адміністративних установ на період карантину по СОVID-19 на період з 12.03.2020 по 01.07.2023, початок повномасштабного вторгнення рф до України та введення на Україні військового стану, обґрунтовані побоювання позивача щодо своєї безпеки при зверненні до офіційних установ рф, щодо припинення громадянства рф та є незаконним. Таким чином, у відповідача не було підстав для висновку про те, що позивачем порушені правила перебування іноземних громадян на території України, підстави для притягнення до відповідальності відсутні, а прийняті рішення є незаконними та підлягають скасуванню.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Із рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, позивач просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на суттєве погіршення стану здоров`я позивача та неодноразове звернення до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Відповідачем було подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві відповідач стверджує, що судом повно встановлені обставини справи, прийнято законне і обґрунтоване рішення, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Вказує, що сам по собі факт звернень позивача про надання дозволу на імміграцію у період з 16.04.2024 по 17.05.2024 не є підставою для отримання такого статусу. Звертає увагу, що ОСОБА_1 під час законного перебування на території України в порядку та з підстав визначених Законом України «Про імміграцію» із заявою та необхідними документами до міграційної служби не звертався. Заява від 10.05.2024, із назвою «заява про надання дозволу на імміграцію в України», що долучалась позивачем до позову, до міграційної служби в письмовому вигляді не надходила та не розглядалась. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у позивача відсутні.

Сторони не висловили бажання брати участь у відкритому судовому засіданні, тому розгляд справи, передбачений статтею 288 КАС України, здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи, колегія судів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що 22.08.2020 громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), звернувся до Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області із заявою про набуття громадянства України.

13.11.2020 відповідачем прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України».

У відповідності до вимог Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство, протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, тобто до 13.11.2022.

Оскільки, протягом встановленого строку ОСОБА_1 не надав документа про припинення громадянства російської федерації, або ж декларацію про наявність незалежних від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства, на підставі ст.21 Закону України «Про громадянство України», згідно якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону та не виконала зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), 16.04.2024 УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Листом від 17.04.2024 позивача ОСОБА_1 було повідомлено про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та роз`яснено , що відповідно до ч.17 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Про скасування рішення ОСОБА_1 дізнався 19.04.2024. Зазначене рішення є чинним, позивачем оскаржене не було.

11 травня 2024 року ОСОБА_1 звертався із заявою до Хортицького відділу УДМС у Запорізькій області. Заява була розглянута, та начальником відділу Є.Рихловим 17 травня 2024 року була надана письмова відповідь, в якій зазначено, що для оформлення документів про продовження строку перебування на території України згідно норм Порядку «Про продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2023 № 979) заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України та роз`яснено необхідність подання документів, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України; а саме: дійсний паспортний документ іноземця, паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи); документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ і звільнення від його сплати, які підлягають легалізації в установленому порядку, з перекладом на державну мову, засвідченим нотаріально. Також позивачеві роз`яснено, що у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС із використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву (в тому числі фіксацію біометричних даних іноземця або особи без громадянства), реєстрація заяви здійснюється з застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.

Оскільки зазначена заява не відповідала Порядку «Про продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», працівником Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області було відмовлено позивачеві у прийняття такої заяви.

05.07.2024 працівниками Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області був доставлений до Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області громадянин російської федерації ОСОБА_1 для встановлення законності перебування на території України.

05.07.2024 заступником начальника Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Бабаченко В.С. у відношенні ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне порушення.

05.07.2024 року начальником Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І. винесено постанову ПН МЗП № 0028883 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення. За змістом постанови, 05 липня 2024р. о 13:00 за адресою: м. Запоріжжя по вул. Лахтінська співробітниками ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, був виявлений та запрошений до територіального підрозділу міграційної служби громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та перевищує встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, з 17.05.2024 проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, після скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. За постановою в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, а отже і підстави для накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн..

Того ж дня, 05.07.2024 заступником начальника Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Бабаченком В.С. ухвалено рішення № 016059 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , що затверджено начальником Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І.

Підставами прийняття рішення зазначено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, а саме не виїхав з території України протягом 30 днів з дня прийняття рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 16.04.2024. ОСОБА_1 до Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області, на момент прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не звертався. Дозволений строк перебування на території України у громадянина російської федерації ОСОБА_1 закінчився 16.05.2024. З 17.05.2024 ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні. ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», він не може бути повернутий за межі України.

Вважаючи протиправними постанову про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що позивач мав право законно перебувати на території України до 17 травня 2024 року та протягом наданого часу за власним волевиявленням продовжити свій строк законного перебування. Натомість, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача із належно оформленою заявою про продовження строку перебування на території України, тому рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни є законним та обґрунтованим. Крім того, оскаржена постанова про накладення адміністративного стягнення прийнята уповноваженим на те органом, відповідно до вимог КУпАП, права позивача, як під час складання протоколу, так і під час розгляду справи були дотримані, а вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, є доведеною.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, за винятком звернення цієї особи із заявою про надання дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в установленому законодавством порядку. Іноземці та особи без громадянства, які протягом 30 днів з дня прийняття рішення про припинення громадянства України чи скасування рішення про оформлення набуття громадянства України звернулися із заявою про надання дозволу на імміграцію, вважаються такими, які тимчасово на законних підставах перебувають на території України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (далі - Порядок № 150), а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи, зокрема, заява іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

З матеріалів справи встановлено, що після прийняття 16.04.2024 рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, позивач мав право законно перебувати на території України до 17 травня 2024 року та протягом наданого часу за власним волевиявленням продовжити свій строк законного перебування.

Судом було встановлено факт звернення позивача протягом визначеного законом строку з письмовою заявою 10 травня 2024 року про надання дозволу на імміграцію в Україну. Проте, у прийнятті такої заяви працівником міграційної служби було відмовлено у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі.

Зазначені обставини підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

І в позовній заяві, і в поданій апеляційній скарзі позивач наголошує, що з 10 травня 2024 року він неодноразово особисто усно і з заповненими бланками заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну звертався з необхідним пакетом документів до відповідача, але фактично органи міграційної служби не приймали документів, обґрунтовуючи свою відмову тим, що питання перебування громадян російської федерації з 24 лютого 2022 року не врегульовано, надання адміністративних послуг зупинено.

За таких обставин, громадянин російської федерації, в спірному випадку позивач, який звертається з документами для продовження строку перебування в Україні до органу міграційної служби, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, або формальну відписку, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на не врегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, він позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну.

Відтак, колегія суддів зауважує, що позивачем були вжиті заходи для отримання дозволу на імміграцію в Україну до 17 травня 2024 року, а тому стверджувати, що він на незаконних підставах перебуває на території України, з урахуванням положень частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в спірному випадку не можливо.

У постанові від 26 січня 2024 року у справі № 522/11225/22, Верховний Суд, зважаючи на поведінку іноземця, не вбачав неспівмірності та непропорційності між застосованими до нього заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення особою міграційного законодавства.

Визначені у цій постанові Верховного Суду підходи можуть бути враховані при вирішенні спірних правовідносин, хоч і від зворотного, а саме: необхідність врахування наслідків застосованого заходу до іноземця/особи без громадянства, його співмірності та пропорційності, врахування інтересів та прав особи, способу застосування уповноваженими органами заходу, виявлення волевиявлення та здійснення будь-яких дій з метою легалізації проживання на території України.

Колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржене рішення про примусове повернення до країни походження, залишив поза увагою те, що позивач має сина та колишню дружину, які проживають на території України та надають йому необхідну допомогу як похилій особі з численими вадами здоров`я. Позивач тривалий час проживає на території України, тобто має міцні соціальні зв`язки, а відтак відстоює своє право залишитись із своєю сім`єю на території України, шляхом оскарження зазначеного рішення.

Колегія суддів також враховує похилий вік позивача та погіршення стану його здоров`я, на підтвердження чого позивачем надано виписки з медичної картки.

Суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України).

Колегія суддів зазначає, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

Отже, встановлені обставини справи не дають підстав для висновку про те, що саме не виконання позивачем, як іноземцем, своїх обов`язків, визначених Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, призвело до порушення дозволених строків перебування на території України. Навпаки, встановлені обставини справи свідчать, що позивач до спливу строку законного перебування в Україні, вчиняв дії щодо продовження строку перебування в Україні, шляхом звернення до компетентних органів Міграційної служби, але вказане питання не було вирішено з незалежних від позивача причин.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у спірному випадку органом Державної міграційної служби прийнято рішення без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже, таке рішення не відповідає критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які визначені ч.2 ст.2 КАС України. Отже, наявні підстави для скасування такого рішення.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів вважає, що в діях позивача відсутній і склад правопорушення, що йому інкримінується у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП, а отже наявні підстави для скасування постанови серії ПН МЗП № 002883 від 05.07.2024, що оскаржується позивачем.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Оскільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, відповідно, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача слід закрити.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.09.2024 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року у справі № 280/6633/24 (2-а/337/42/2024) до прийняття постанови у даній справі.

Враховуючи задоволення вимог позивача судом апеляційної інстанції, відсутні підстави для стягнення з позивача судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ч.3 ст.272, ст.288, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.3, 4 ч.1 ст.317, ст.ст.322, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року у справі № 280/6633/24 (2-а/337/42/2024) - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 05 липня 2024 року № 016059 Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,.

Визнати протиправною та скасувати постанову Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області ПН МЗП № 002883 від 05.07.2024 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн..

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за правопорушення, передбачене ч.2 ст.203 КУпАП.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України. В частині скасування постанови про накладення адміністративного стягнення постанова суду апеляційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає відповідно до ч.3 ст.272 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак