Справа № 440/12934/24
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/12934/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петрової Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Полтавська міська рада про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі - відповідач, ВПВР) про визнання протиправною та скасування постанови, а саме просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Благадира Дмитра Григоровича від 24.09.2024 ВП № 64194202 про повернення виконавчого документа стягувачу,

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити виконавче провадження ВП № 64194202 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.11.2020 Полтавським окружним адміністративним судом у справі № 440/4583/19.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу суперечить приписам Закону України «Про виконавче провадження» та є протиправною. На думку позивача, у спірних відносинах немає підстав для застосування положень пунктів 27, 28 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України у редакції Закону №2145, оскільки у виконавчому провадженні № 64194202 підлягало примусового виконанню судове рішення, ухвалене до введення на території України воєнного стану, а резолютивна частина судового рішення не містить вимог майнового характеру.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). Цією ухвалою до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Полтавську міську раду.

Відповідач надав відзив на позов, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування відзиву зазначив, що спірну постанову вважає законною та обґрунтованою, а позовні вимоги безпідставними. Звертав увагу на те, що повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє останнього права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Полтавська міська рада письмових пояснень на позовну заяву не надала.

Розгляд даної справи, відповідно до статті 258, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі №440/4583/19 позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадаструу Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадаструу Полтавській області №10662-СГ від 15.11.2019 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,12 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Зобов`язано Головне управління Держгеокадаструу Полтавській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,12 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області відповідно до поданої заяви від 07.11.2019 за вх.№16965/0/25-19.

Рішення суду набрало законної сили 28.09.2020.

04.11.2020 Полтавський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист.

21.01.2021 державний виконавець ВПВР відкрив виконавче провадження №64194202.

16.03.2023 державний виконавець цього ж відділу на підставі ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 у справі №440/4583/19 прийняв постанову про зміну боржника на Полтавську міську раду.

30.10.2024 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua) позивач виявив, що 24.09.2024 головний державний виконавець ВПВР Благадир Д. Г. прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження.

Позивач, будучи переконаним в тому, що рішення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу є протиправним і порушує право стягувача на своєчасне виконання судового рішення та його законні очікування щодо цього, звернувся до суду з позовом про визнання постанови державного виконавця протиправною та її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року /надалі Закон № 1404-VІІІ (у відповідній редакції)/.

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою та пунктом першим частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 названого Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою цієї статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частинами четвертою, п`ятою цієї статті визначено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У справі, що розглядається, позивач оскаржує правомірність постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу.

Суд враховує, що у виконавчому провадженні № 64194202 примусовому виконанню підлягало рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі №440/4583/19, яким, з урахуванням ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 у справі №440/4583/19, зобов`язано Полтавську міську раду, як правонаступника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у спірних відносинах, надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,12 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області відповідно до поданої заяви від 07.11.2019 за вх.№16965/0/25-19.

Державний виконавець, мотивуючи постанову про повернення виконавчого документа від 24.09.2024, зазначив, що Законом №2145 внесено зміни до Розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, а саме: доповнено пунктами 27, 28 та встановлено, що під час воєнного стану забороняється безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Ураховуючи викладене, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець постановив повернути виконавчий документ.

Оцінюючи такі доводи державного виконавця, суд виходить з таких міркувань.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану" розділ Х Перехідних положень Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, підпункт 5 якого передбачав, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

У постанові Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №392/856/22 зазначено, що наведена заборона не поширюється на випадки виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Суд враховує, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі №440/4583/19 набрало законної сили 28.09.2020, тобто до введення на території України воєнного стану.

А тому передбачена вищезгаданим положенням Земельного кодексу України заборона на передачу у власність земель комунальної власності не поширюється на спірний випадок виконання рішення суду.

За вищевикладених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У силу статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тож обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.04.2020 у справі №560/523/19.

Суд враховує, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в яких є держава в особі її компетентних органів, а тому, адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

За вищевикладених обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 24.09.2024 ВП № 64194202 про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки така постанова не відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України.

Водночас щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відновити виконавче провадження ВП № 64194202 суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

А тому додаткове накладення на виконавця подібного обов`язку на підставі рішення суду, як про це просить позивач, є необґрунтованим і така вимога не може бути задоволена.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений, як учасник бойових дій.

Відповідач та третя особа доказів понесення судових витрат не надали.

Отже, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Полтавська міська рада про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Благадира Дмитра Григоровича від 24.09.2024 ВП № 64194202 про повернення виконавчого документа стягувачу.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його складення.

Суддя Л.М. Петрова