Справа № 303/9744/24
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2024-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Мукачево Справа №303/9744/24 2-а /303/95/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє Лучинець Олександр Вацлавович

до відповідачів: (1) Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області;

(2) Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області

про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

За участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача Лучинець О.В..;

представника відповідача (2) Плескача І.І.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якого діє Лучинець Олександр Вацлавович звернувся через систему «Електронний суд» до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування рішення №015823 Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Таджикистану ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність винесеного суб`єктом владних повноважень рішення, оскільки таке є необґрунтованим, протиправним і передчасним, а тому повинно бути скасованим.

Позивач посилається на те, що є громадянином Таджикистану та прибув в Україну 16 лютого 2022 року через аеропорт Бориспіль за запрошенням своєї цивільної дружини громадянки України - ОСОБА_4 , з якою у них є спільний син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через початок військової агресії російської федерації проти України позивач та його цивільна дружина не змогли укласти шлюб, однак він неодноразово звертався до міграційної служби за продовженням строку перебування в Україні та отриманням посвідки на тимчасове проживання, проте йому відмовляли.

У зв`язку з тим, що 4 червня 2024 року відповідачем (2), відносно позивача було прийнято оскаржуване за предметом позову рішення з вимогою виїзду з України до 28 червня 2024 року, він намагався покинути територію України через кордон з Молдовою, однак у в`їзді до цієї країни йому відмовили.

За таких обставин, позивач звернувся за захистом свої прав, оскільки не хоче бути примусово повернутим до Таджикистану, оскільки в Україні у нього є цивільна дружина та малолітній син, який потребує батька. Крім того, під час його останнього перебування в Таджикистані, ОСОБА_1 зіткнувся зі свавільним поводженням через свої релігійні переконання з боку органів влади, зокрема, поліції. На думку позивача, відповідач (2) в порушення норм пункту 10 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012, не повідомив його про можливість оскаржити рішення про примусове повернення і не з`ясував чи має він таке бажання. Відповідач (2) також не повідомив про це негайно центр надання правової допомоги, чим позбавив ОСОБА_1 права на правову допомогу під час розгляду його справи про примусове повернення. На момент прийняття оскаржуваного за предметом позову рішення позивач не мав укладеної угоди з приватним адвокатом.

Ухвалою суду від 5 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з обов`язковою участю сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник підримали позовні вимоги з підстав наведених у позові

Уповноважений представник відповідача (2) заперечив проти позовних вимог, оскаржуване рішення вважає законним.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Таджикістан, що підтверджується паспортом (номер НОМЕР_1 ), виданим 09.07.2015, орган, який видав документ: ДВС Шахрітузі (нотаріально засвідчена копія перекладу якого міститься у матеріалах справи, а.с.24-26).

Згідно з даними рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (номер 015823) від 04.06.2024 (надалі Рішення), у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства у міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» працівниками Мукачівського відділу №1 ГУ ДМС України в Закарпатській області у м. Мукачеві було виявлено громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з документом, що посвідчує особу, а саме паспорт громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданий 09.07.2015, в якого відсутні дозвільні документи для проживання на території України. 04.06.2024 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 2 стаття 203 КУпАП. Постановою про накладання адміністративного стягнення було накладено штраф у розмірі 3400 грн. Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до органів міграційної служби із заявою та документами необхідними для вирішення питання про визнання його біженцем або ОБГ, який потребує додаткового захисту не звертався, підстав для подальшого законного перебування в Україні в нього немає.

Ураховуючи вищенаведене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ієвича/ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 28.06.2024 (а.с. 11-13).

В Рішенні також зазначено про те, що воно може бути оскаржено в суді та міститься підпис позивача (04.06.2024), яким він підтвердив, що повідомлений відносно прийнятого рішення про його примусове повернення та зобов`язується не пізніше 28.06.2024 року залишити територію України. З вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений.

Як вбачається з матеріалів справи 17.10.2024 року позивач звернувся із заявою до відповідача (1), в якій просив прийняти до розгляду його заяву-анкету/звернення за захистом в Україні (а.с. 16).

Відповідно до листа Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області від 28.10.2024 (а.с. 14-15) позивача повідомлено, серед іншого, про те, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Отже, щодо нього застосовано положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 0.01.2002 №2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки. Правило Конвенції про статус біженців 1951 року застосовується на підставі частини другої статті 2 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У зв`язку з викладеним, позивачу було повернуто надіслані ним матеріали.

Позивач у тексті позову посилається на те, що є батьком дитини, яка народилася в цивільному шлюбі в Україні на підтвердження чого він надав суду копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 08 квітня 2020 року виконавчим комітетом Доробратівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, з якого вбачається, що батьками ОСОБА_5 є батько « ОСОБА_6 » та мати « ОСОБА_4 » (а.с. 31).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 15 Закону, в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону (ст. 16 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Частиною другою статті 25 вищезазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (надалі Інструкція).

Згідно з пунктом 4 Розділу І Інструкції, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 Розділу І Інструкції встановлено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно з приписами пунктів 1, 2, 3, 4 Розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства .

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

Іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Витрати, пов`язані із супроводом іноземця під час виконання рішення про примусове повернення, здійснюються за рахунок та в межах кошторису органів ДМС та органів охорони державного кордону, в яких проходять службу (працюють) такі посадові особи.

Відповідно до частини 4 та 5 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Аналізуючи вищенаведене, слід зазначити, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства може бути прийнято за умови порушення іноземцем, зокрема, легального терміну перебування.

В свою чергу, судом встановлено, що на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення від 04.06.2024 року серії ПН МЗК №001576, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ч.2 ст.203 КУпАП, - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400,00 грн (а.с. 28-29).

Відомостей щодо оскарження вищезазначеної постанови позивачем до суду не надано, що свідчить про доведеність факту перебування позивача на території України без наявних правових підстав. Крім того, він сплатив штраф у сумі 3400,00 грн, що підтверджується квитанцією наявною в матеріалах справи (а.с.30).

Суд критично ставиться до посилань позивача відносно обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, виходячи з наступного.

Статтею 31 Закону визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У переданому на розгляд суду позові ОСОБА_1 зазначив, що його життю загрожує небезпека у разі повернення до Республіки Таджикистан, зокрема, через те, що він сповідує іслам та відмовляється збривати бороду, яка є атрибутом віросповідання, внаслідок чого його затримувала поліція та відносно нього застосовувалось фізичне насилля та психологічний тиск.

Водночас, матеріали даної справи не містять будь-яких фактичних доказів на підтвердження зазначених обставини, в зв`язку з чим, суд вважає вказані доводи неспроможними.

Посилання позивача про те, що він неодноразово звертався до органів міграційної служби з метою продовження строку перебування в Україні та отримання посвідки на тимчасове проживання, однак отримував відмову, також залишилися не доведеними, оскільки відповідні докази суду не надано.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи після винесення оскаржуваного за предметом позову Рішення від 04.06.2024, позивач тільки в жовтні 2024 року звернувся із заявою до відповідача (1), в якій просив прийняти до розгляду його заяву-анкету/звернення за захистом в Україні (а.с.16).

По відношенню до спірної по справі ситуації слід констатувати, що більше двох років позивачем не вчинялись дії щодо легалізації його перебування на території України (прибув в Україну у лютому 2022 року), що свідчить про відсутність добросовісності в його діях з вказаного питання.

За таких обставин, слід констатувати, що матеріали справи не містять доказів відносно того, що на момент винесення спірного за предметом позову рішення ОСОБА_1 звертався до компетентного суб`єкта владних повноважень із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому відповідачем (2) було прийнято оспорюване рішення на законних підставах.

Верховний Суд у пунктах 61- 64 постанови від 30 серпня 2024 року по справі №522/8660/23 зазначив: «61. Законодавець не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає на нього обов`язок забезпечення урегулювання свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

62. У контексті наведеного колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

63. Верховний Суд зазначає, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

64. Варто також додати, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, які є громадянами України, за обставин цієї справи, не означає автоматично що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на нелегальне перебування на території України».

У справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

Таким чином, за наслідками судового розгляду слід констатувати, що позовні вимоги є необґрунтованими, а доводи позивача спростовуються встановленими у справі обставинами, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 19, 72 77, 79, 80, 241, 268-269, 271-272, 288 Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задовленні позову ОСОБА_1 від імені якого діє Лучинець Олександр Вацлавович відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

4. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . АДРЕСА_1

Представник позивача: Лучинець Олександр Вацлавович, 89600, м.Мукачево, вул. Р.-Корсакова, буд. 47.

Відповідачі: (1) Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, 88017, м.Ужгород, вул. Коршинського Івана, 12а, ;

(2) Мукачівський відділ №1 Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, 89611, м. Мукачево, вул. Я. Мудрого, 87.

Суддя В. В. Кость