Справа № 140/6912/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/6912/24 пров. № А/857/25460/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої С.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Явтушенко І.В.,

представника відповідача Гудкової М.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції Федечко М.О.,

час ухвалення рішення 13:54:54,

місце ухвалення рішення селище Іваничі,

дата складання повного тексту рішення 26 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просила: скасувати постанову серії ПН МВП № 000623 від 21 червня 2024 року, винесену начальником Нововолинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400,00 грн; закрити справу про адміністративне правопорушення.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є громадянкою Республіки Білорусь, що підтверджується паспортом для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь cepiп НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 09 березня 2022 року. Вказує, що отримала право проживати на території України, про що свідчить тимчасова посвідка на постійне проживання від 17 березня 2006 року серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково. Зауважує, що 21 червня 2024 року начальником Нововолинського відділу УДМС України у Волинській області Віннічук М.Ф. складено стосовно неї протокол про адміністративне правопорушення серії ПР MBП № 000627. 21 червня 2024 року на підставі вищевказаного протоколу начальником Нововолинського відділу УДМС Віннічук М.Ф. винесено постанову серії ПН МВП № 000623 про накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн, оскільки вона громадянка Республіки Білорусь порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме проживала за недійсними документами, aбo документами, термін дії яких закінчився. Стверджує, що складаючи протокол про адміністративне правопорушення серії ПН MBП № 000627 та фіксуючи порушення нею ч. 1, 3 статті 3, ч. 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та, як наслідок вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 KУпAП, відповідач посилається на те, що вона проживає на території України за паспортом для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь cepiп НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 09 березня 2022 року. Зазначає, що частиною 2 ст. 203 KУпAП передбачена адміністративна відповідальність для іноземців за проживання на території України за недійсними документами чи документами, термін яких закінчився, тому відповідальність настає саме у випадку недійсності посвідки на проживання в України. Вважає, що адміністративна відповідальність за проживання на території України іноземця за паспортним документом, термін дії якого закінчився, диспозицією жодною з частин статті 203 KУпAП не передбачена. Вказує, що станом на 09 березня 2022 року, а саме, на момент виповнення 45 років, строк дії її паспорта припинився, а з незалежних, об`єктивних причин, вона не змогла отримати паспорт громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон на новий термін дії, оскільки боялась за себе та дітей. Звертає увагу на те, що її посвідка на постійне проживання видана безстроково, що підтверджує відсутність її вини та складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 203 KУпAП. Крім того, вказує, що відповідно до наказу президента лукашенка всі представництва Білорусі припинили продовжувати й обмінювати паспорти громадян, що живуть за кордоном, тепер це можна зробити лише всередині країни.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року адміністративну справу № 140/6912/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування постанови передано на розгляд до Іваничівського районного суду Волинської області.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Постанову серії ПР МВП № 000627 від 21.06.2024, винесену начальником Нововолинського відділу Управління Державної Міграційної служби у Волинській області у відношенні ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 гривень 00 коп. скасовано, а справу закрито.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2024 року виправлено допущену описку в рішенні Іваничівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року, справа 140/6912/24, провадження № 2-а/156/16/24, а саме вірно зазначивши серію та номер постанови, яку судом ухвалено скасувати - «ПН МВП № 000623». Абзац другий резолютивної частини рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року викладено в такій редакції: «Постанову серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024, винесену начальником Нововолинського відділу Управління Державної Міграційної служби у Волинській області у відношенні ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень 00 коп. скасувати, а справу закрити».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь, про що свідчить копія її паспорту, строк дії паспорту датований до 09 березня 2022 року. В той же час ОСОБА_1 отримала право проживати на території України, про що свідчить тимчасова посвідка на постійне проживання від 17 березня 2006 року серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково, що підтверджує її право на постійне проживання на території України. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що відповідно до положень п.4 Прикінцевих положень Закону України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів ДМС України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання, у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність у позивача умислу щодо порушення порядку перебування на території України, де вона постійно проживає разом зі своєю сім`єю протягом тривалого часу, та врахував, що вона дотримувалася законодавства України щодо реєстрації права перебування та проживання в Україні, крім того, внаслідок повернення її в країну походження або третю країну, це може призвести до політичного переслідування, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Встановлені вище обставини, на думку суду, виключають наявність вини чи недбалості зі сторони позивача, адже з огляду на політичну ситуацію в Україні, припинення політичних відносин між Україною та Республікою Білорусь, припинення діяльності на території України консульств Республіки, позивач ОСОБА_1 об`єктивно, з незалежних від неї причин наразі позбавлена можливості здійснити обмін паспортного документа, враховуючи також Указ президента Республіки Білорусь про припинення обміну паспортів громадянам Республіки Білорусії, які живуть за кордоном у третіх країнах. За встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність факту умисного чи внаслідок недбалості вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відповідно до ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» наявність паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, є обов`язковою вимогою перебування на території України. Вказує, що термін дії закордонного паспорту позивача закінчився 09 березня 2022 року, у зв`язку з чим позивачем були порушені вимоги частини 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», про що сама позивач зазначає в позові. Зауважує, що посилання позивача на те, що об`єктивна сторона адміністративного правопорушення передбачена саме у випадку недійсності посвідки на проживання в Україні, а не будь-яких інших документів зазначених в статті Закону, не знаходить свого підтвердження відповідно до ст. 203 КУпАП. Звертає увагу на те, що частина 2 ст. 203 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Укрaпнi більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився. Позивач у позові зазначає, що здійснювала активні дії для заміни свого паспорту для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь, однак будь - яких письмових доказів які б підтверджували дані твердження у розумінні ст. 251 KУпАП при складенні протоколу про адміністративне правопорушення нею надано не було.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, покликалась на доводи, в ній викладені.

Позивач та представник позивача щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Білорусь, про свідчить копія її паспорту. Строк дії паспорту датований до 09.03.2022.

ОСОБА_1 отримала право проживати на території України, про що свідчить тимчасова посвідка на постійне проживання від 17.03.2006 серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 24.12.2001 за актовим записом № 6, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого повторно 18.07.2019.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 23.06.2005) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 07.08.2019).

Відповідно до копій довідок № 72036/184-19/201-19 та № 72037/185-19/278-19 про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 набули громадянство України.

Відповідно до Обстеження фактичного місця проживання від 22.04.2024 № 204 Литовезькою сільською радою, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . До складу її сім`ї входять син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Чоловік ОСОБА_3 , перебуває на службі в ЗС України.

Згідно з копією Витягу № 205 про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

26.04.2024 ОСОБА_1 зверталась із запитом до Уповноваженого ВР України з прав людини, на що отримала відповідь про необхідність звернення до консульських установ Республіки Білорусь, в країнах які межують з Україною для вирішення питання щодо оформлення закордонного паспорта.

26.04.2024 ОСОБА_1 зверталася із запитом до ДМС України на що отримала відповідь, що обов`язковою вимогою проживання на території України є наявність дійсного паспортного документу іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства. Крім того, ОСОБА_1 було повідомлено про адміністративну відповідальність осіб, іноземців, які проживають на території України за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився.

Також, 04.06.2024 ОСОБА_1 зверталася із запитом до Уповноваженого ВР України з прав людини та 04.06.2024 до Президента України, щодо набуття нею громадянства України, листи її скеровувались за належністю до відповідних органів.

21.06.2024 начальником Нововолинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області Віннічук М.Ф. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР № МВП № 000627 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 203 КУпАП (а.с.6).

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення в сумі 3400,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 порушила ч. 1, 3 ст. 3, ч. 22 ст. 4 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме проживала за недійсними документами або документами термін дії яких закінчився (термін дії паспорта громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон закінчився 09.03.2022) (а.с.5).

В судовому засіданні у суді першої інстанції, за клопотанням позивача, допитано свідка ОСОБА_5 , яка вказала, що з позивачем вона познайомилася з перших днів повномасштабної війни. У м. Нововолинську був створений волонтерський центр, де ОСОБА_1 з дочкою допомагали, плели сітки, збирали допомогу для ЗСУ. Чоловік ОСОБА_1 служить у ЗСУ. ОСОБА_1 говорила їй, що в неї проблеми з документами та, що не знає як їх вирішити, оскільки вона своєю позицією засуджувала збройну агресію та підтримувала Україну та їй було небезпечно повертатися в Булорусь, оскільки як їй відомо вона співпрацювала з правоохоронними органами України.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.

Відповідно до вимог ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з п. 6-8 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

іноземець особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до ч. 1, 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Відповідно до п. 17 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з ч. 22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

Відповідно до п. 16 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Проаналізувавши положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення в сумі 3400,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 порушила ч. 1, 3 ст. 3, ч. 22 ст. 4 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме проживала за недійсними документами або документами термін дії яких закінчився (термін дії паспорта громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон закінчився 09.03.2022) (а.с.5).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положеннями ч. 2 ст. 203 КУпАП, на підставі якою відповідачем притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, передбачена адміністративна відповідальність за «перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився».

Аналіз вищевказаної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 203 КУпАП настає у наступних випадках: 1) перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів; 2) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні; 3) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України за недійсними документами; 4) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України за документами, термін дії яких закінчився.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Білорусь, про що свідчить копія її паспорту, строк дії паспорту датований до 09.03.2022. В той же час, ОСОБА_1 отримала право проживати на території України, що підтверджується тимчасовою посвідкою на постійне проживання від 17.03.2006 серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково, що підтверджує її право на постійне проживання на території України (а.с.10).

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , який є громадянином України, на даний час проходить службу у Збройних Силах України. Позивач проживає на території України 23 роки, з 2006 року має безстрокову посвідку на постійне місце проживання за адресою с. Литовеж, Іваничівський (Володимирський) район Волинської області. Подружжя мають дітей, які є громадянами України.

Факт наявності у позивача безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з 2006 року визнається відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 вважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.

Відповідно п.17 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

З урахуванням зазначеної норми права, колегія суддів вважає, що проживання позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з протермінованим паспортом громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон, не створює склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання в Україні.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема є: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

За встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про недоведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанову серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024, винесену начальником Нововолинського відділу Управління Державної міграційної служби у Волинській області у відношенні ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп. слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року у справі № 140/6912/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін