Справа № 420/31423/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 08 жовтня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у направленні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження альтернативної (невійськової) служби за мобілізацією;

- зобов`язати Відповідача прийняти рішення щодо направлення позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт НОМЕР_2 , виданого Куйбашевським РВ ДМУ України в Донецькій області від 06.09.2000 року (РНОКПП НОМЕР_3 ) для проходження альтернативної (невійськової) служби за мобілізацією.

- зобов`язати відповідача забезпечити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт НОМЕР_2 , виданого Куйбашевським РВ ДМУ України в Донецькій області від 06.09.2000 року (РНОКПП НОМЕР_3 ) проходження військової служби без взяття до рук зброї.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 10.06.1983 року відповідно довідки форми 5 від 04.06.2024 року №642 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 з 01.06.2024 року. ОСОБА_1 є членом Релігійної організації «Релігійна громада Церкви Христової у Дарницькому районі м. Києва», його релігійне переконання унеможливлює йому виконувати військовий обов`язок так як він не може брати до рук зброю. Відповідно до довідки від 10.01.2024 року ОСОБА_1 був членом релігійної громади «Церква Христова мк-рн Горняк м. Донецьк», а з 2014 року є членом релігійної громади Р.О. «Релігійна громада Церкви Христової у Дарницькому районі м. Києва», прийняв водне хрещення 19 травня 1997 року. Віровчення релігійної громади закликає не використовувати зброю проти інших людей тримати зброю та здійснювати присягу. Проходження військової служби, тягне за собою проходження базової військової підготовки. Базова загальновійськова підготовка проводиться з метою здобуття громадянами України військово-облікової спеціальності, навичок і умінь, необхідних для виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Має на меті підготувати громадянина, здатного виконувати завдання як у мирний, так і воєнний час у бойових умовах. Вона надає громадянам первинні знання, уміння та навички: поводження зі зброєю та її застосування; дії на полі бою (пересування та орієнтування на місцевості). Таким чином, позивач при проходженні військової служби чи військової підготовки проти своїх релігійних переконань, так чи інакше вимушений буде взяти до рук зброю. Позивач з метою направлення його на альтернативну службу направляв рапорт до відповідача та не відмовляється виконувати свій Конституційний обов`язок, але просить замінити проходження військової служби на альтернативну службу на надати йому можливість не брати до рук зброю.

З урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Військова частина НОМЕР_1 не погоджується із позовними вимогами позивача, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що Солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 з 01.06.2024 року по теперішній час на посаді Помічник військового капелана призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.06.2024 року № 160. По суті позовних вимог позивача та його представника відповідач повідомив, що альтернативною (невійськовою) службою визначається така діяльність, яку здійснюють замість проходження строкової військової служби і яка має на меті виконання обов`язку перед суспільством так визначено у статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу». Даним законом також означено, що таку службу проходять на підприємствах, в установах, організаціях, діяльність яких пов`язана з соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України. Строк альтернативної служби є більшим за строк строкової у 1,5 рази. Час перебування громадянина на альтернативній службі зараховується до його страхового стажу.

Альтернативна служба, а саме її застосування, є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час, заміна військової служби альтернативною (невійськовою) під час війни, українським законодавством не передбачена.

Згідно частини 2 статті 35 Конституції України здійснення цього права (мається на увазі право сповідувати певну релігію і тому не брати до рук зброю, фактично перебувати на альтернативній службі) може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Також у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена, так як існують ті обставини, коли має місце охорона громадського порядку, здоров`я, життя і моральності населення, захисту прав і свобод інших людей.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан, разом з ним діють певні обмеження прав та свобод громадян України. Відповідно до статті 1 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу: Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. За змістом ч. 4 ст. 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Розділом ІІ Закону України Про альтернативну (невійськову) службу визначено порядок направлення громадян на альтернативну службу, яким встановлено, що заява про проходження альтернативної служби подається до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання особи.

Згідно статті 12 вищевказаного Закону, рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові.

Таким чином органом, уповноваженим розглядати заяви і приймати рішення про направлення на альтернативну службу являється місцева державна адміністрація. Військова частина НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 такими повноваженнями не наділена. Відповідно до приписів статті 6 Конституції України командування військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 повинно здійснювати свої повноваження в межах передбачених Законами України. Тобто військова частина НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 може приймати рішення лише прямо передбачені чинним законодавством і не має права здійснювати будь-які повноваження не передбачені Законом. Так само командування військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 не наділено повноваженнями направляти позивача на проходження альтернативної служби.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку ст.262 КАС України.

25 жовтня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну завяу (вхід. № ЕС/57217/24).

Станом на 10 грудня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Солдат ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 з 01.06.2024 року по теперішній час на посаді «Помічник військового капелана», призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.06.2024 року № 160.

Позивач стверджує, що у зв`язку із релігійними переконаннями не має змоги виконувати військовий обов`язок, а саме у зв`язку з тим, що він є членом Релігійної організації «Релігійна громада Церкви Христової у Дарницькому районі м. Києва», його релігійне переконання унеможливлює йому виконувати військовий обов`язок так як він не може брати до рук зброю.

Відповідно до довідки від 10.01.2024 року ОСОБА_1 був членом релігійної громади «Церква Христова мк-рн Горняк м. Донецьк», а з 2014 року є членом релігійної громади Р.О. «Релігійна громада Церкви Христової у Дарницькому районі м. Києва», прийняв водне хрещення 19 травня 1997 року.

01.07.2024 року позивачем на ім`я командира військової частини НОМЕР_4 через командира військової частини НОМЕР_1 подано рапорт про направлення його на альтернативну службу, в якому просив направити його на альтернативну службу.

За результатами розгляду рапорту позивача відповідачем надано відповідь від 16.08.2024 року, якою позивача, зокрема, повідомлено про те, що враховуючи положення чинного законодавства, командування військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 не наділене повноваженнями щодо направлення позивача на альтернативну службу.

Таким чином, не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо відмови у направленні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження альтернативної (невійськової) служби за мобілізацією, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Джерела права та висновки суду

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви.

Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 «Свобода думки, совісті і релігії» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, відповідно до статті 9 Конвенції кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває дотепер.

Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом, призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

У відповідності з ч. 1 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону №2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №2232-ХІІ на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач є членом релігійної громади Р.О. «Релігійна громада Церкви Христової у Дарницькому районі м. Києва». Водночас позивач зазначає, що вказане віросповідання та належність до даної релігійної організації не допускає користування зброєю у жодному вигляді та суперечить його релігійним переконанням, а тому він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною.

Надаючи оцінку зазначеним вище доводам, суд зазначає, що статтею 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991 №1975-ХІІ (далі - Закон №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

За правилами статті 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (частина друга статті 4 Закону №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі - Положення №2066).

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

З системного аналізу зазначених правових норм слідує, що альтернативна служба - це служба, яка запроваджується замість проходження саме «строкової військової служби». Право на альтернативну службу не є абсолютним і може бути обмежене в період воєнного або надзвичайного стану.

Судом встановлено, що позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та направлений до військовій частині НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 з 01.06.2024 року по теперішній час на посаді «Помічник військового капелана», призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.06.2024 року № 160.

Отже, позивач є мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не призваний на «строкову військову службу», яка дає право на заміну такої служби альтернативною.

Досягнення позивачем понад 25 років та перебування його на військовому обліку як військовозобов`язаного унеможливлює його призов на строкову військову службу та відповідно право на заміну якої альтернативною (невійськовою) службою передбачено Законом №3543-ХІІ.

Водночас, суд також звертає увагу на те, що Законом №3543-ХІІ не передбачено право заміни військової служби на альтернативну (невійськову) службу під час мобілізації в особливий період.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Враховуючи те, що позивач являється мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не особою, яка підлягає призову на строкову військову службу, підстави для заміни військової служби альтернативною відсутні.

Також суд зазначає, що Законом №3543-ХІІ не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Таких правових висновків притримується і Шостий апеляційний адміністративний суд у рішенні від 14.08.2024 по справі № 580/3078/24.

Також подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові №9902/64/23 від 25.09.2023, які, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Звернення позивача з позовом до суду обумовлене його не бажанням проходити військову службу під час мобілізації через особисті релігійні переконання. Однак, після набуття ним статусу військовослужбовця Збройних Сил України правовідносини щодо проходження військової служби можуть бути припинені лише шляхом звільнення з військової служби, підстави та порядок якого визначені Законом № 2232-XII та Положенням № 1153/2008.

Тому, підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у направленні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження альтернативної (невійськової) служби за мобілізацією, зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо направлення позивача для проходження альтернативної (невійськової) служби за мобілізацією та зобов`язання відповідача забезпечити позивачу проходження військової служби без взяття до рук зброї, відсутні.

З огляду на встановлені обставини справи та правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовну.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову у задоволенні позову та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судового збору у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя С.О. Cтефанов

.