Справа № 160/16498/24
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Горбалінського В.В.
за участі секретаря судового засідання Філіпенко А.С.
представника позивача Шилова В.Ю.
представника відповідача Устименко Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання наказів протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
25.06.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить, з урахуванням заяви про залишення позовних вимог без розгляду в частині:
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду в розмірі до 30 000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року за період з 12.10.2022 року по 21.11.2022 року;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди збільшеної до 30 000,00 на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду збільшену до 30 000,00 грн. на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що дії командування Військової частини НОМЕР_2 щодо визнання позивача таким, що самовільно залишив розташування підрозділу, що стало наслідком прийняття незаконних наказів та безпідставного позбавлення грошового забезпечення є неправомірними. Крім цього позивач наголошує, що 20.03.2023 року позивача було поновлено на службі, однак в період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року позивачу не виплачувалась додаткова винагорода, збільшена до 30 000,00 на місяць, пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань. На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
08.07.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
06.09.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду призначено розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження.
04.10.2024 року Військова частина НОМЕР_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що за фактом самовільного залишення позивачем військової частини 12.10.2022 року було проведено службове розслідування, за наслідками якого встановлено факт відсутності позивача 12.10.2022 року 08:00 год. На підставі зазначеного відповідачем прийнято спірні накази. Відповідач наголошує, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження поважності підстав для звільнення від виконання службових обов`язків 12.10.2022 року. На підставі зазначеного відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Відповідно до наказу №65 від 21.03.2022 року командира Військової частини НОМЕР_2 солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 22.03.2022 року.
Згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 04.10.2022 року №9109 Військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 21.08.2022 року отримав ЗЧМТ. Акубаротравму (від 21.08.2022 року) за обставин: у ходів проведення службовою розслідування було встановлено, що 21.08.2022 року у проміжку часу 10:25-10:48 під час виконання бойового завдання з відбиття агресії окупаційних військ Російської Федерації, а саме під час масованого ворожого обстрілу з артилерії та міномету з напрямку н.п. Покровське позицій ротного опорного пункту (РОП 9354) 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону в АДРЕСА_3 , отримав бойове травмування солдат ОСОБА_1 .
Згідно доповіді про факт самовільного залишення частини військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 встановлено, що 12.10.2022 року о 08:00 год. під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 , місцезнаходження його невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №273 від 13.10.2022 року ОСОБА_1 визнано таким, що 12.10.2022 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії. ОСОБА_1 виключено з котлового забезпечення.
14.10.2022 року ОСОБА_1 засобом поштового зв`язку направив командиру Військової частини НОМЕР_2 рапорт, в якому зазначив, що 11.10.2022 року ним було подано рапорт командиру 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону про надання медичного обстеження, проте отримав відповідь, що його подають у СЗЧ. Також у вказаному рапорті зазначено, що він вирішив переміститись до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 .
Наказом №9679 від 15.10.2022 року Військової частини НОМЕР_2 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення місця несення служби (без зброї) в умовах воєнного стану 12.10.2022 року солдатом ОСОБА_1 .
Згідно наказу Військової частини НОМЕР_2 №281 від 21.10.2022 року солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 увільнили від займаних посад та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , утримуючи у списках особового складу військової частини з 21.10.2022 року.
10.11.2022 року офіцером 2 мотопіхотного батальйону Військової частини НОМЕР_2 складено акт службового розслідування, яким встановлено, що 12.10.2022 року о 08.00 годині ранку під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність стрільця-санітара 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Пошукові заходи результату не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місцезнаходження його встановити не вдалося.
На момент завершення службового розслідування військовослужбовець не повернувся до військової частини НОМЕР_2 . Таким чином, солдат ОСОБА_1 з 12.10.2022 року по теперішній час незаконно в умовах воєнного стану перебуває поза межами військової частини НОМЕР_2 тривалістю понад 10 (десять) діб. В діях стрільця-санітара мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.5 сі.407 Кримінального Кодексу України.
Також вказаним наказом визначено помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, згідно п.5 р.16 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 р. №260, солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 12.10.2022 року, а також не виплачувати премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі.
Згідно наказу №170 від 20.03.2023 року Військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , колишній стрілець-санітар 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону, який 12.10.2022 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, вважається таким, що 20.03.2023 року повернувся до розташування підрозділу та приступив до виконання завдань за призначенням.
Наказом №173 від 21.03.2023 року Військової частини НОМЕР_2 солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 3 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону та солдат ОСОБА_1 вважається таким, що з 21.03.2023 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадами з відповідними посадовими окладами.
09.09.2024 року управлінням персоналу Військової частини НОМЕР_5 видано ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_6 .
З картки особового рахунку військовослужбовця №7450/ФЕС за 01/2023 12/2023 вбачається, що ОСОБА_1 додаткова винагорода, збільшена до 30 000,00 грн. на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року не нараховувалась.
Означені обставини слугували підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2-4 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Так, за приписами ст.1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до вимог ст.26 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Відповідно до п.п.144-1, 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про протиправність наказів, якими його визнали таким, що самовільно залишив розташування підрозділу та якими його увільнено від виконання службового обов`язку.
Згідно матеріалів службового розслідування, встановлено, що 12.10.2022 року о 08.00 годині ранку під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність позивача, який самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Пошукові заходи результату не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місцезнаходження його встановити не вдалося.
За фактом самовільного залишення частини під час воєнного стану була складена 12.10.2022 року доповідь про факт самовільного залишення частини військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 .
Зокрема пунктом 2 вказаного наказу передбачено призупинити виплату грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди позивача починаючи з 12.10.2022 року.
Таким чином, визначальним при вирішенні даного спору є встановлення обставин наявності/відсутності позивача 12.10.2022 року о 8-00 годині ранку у розташуванні підрозділу.
За клопотання позивача, судом в якості свідків були допитані військовослужбовці, які у той час безпосередньо перебували разом з позивачем в розташуванні підрозділу.
Суд зазначає, що в судовому засіданні були допитані наступні свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Також суд зазначає, що ОСОБА_1 був також допитаний в якості свідка.
Загалом, згідно показів свідків, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 у 8-й годині ранку 12.10.2022 року перебував у розташуванні підрозділу, його бачили опитані в суді свідки. Свідки також зазначили, що із вищого командування частини зранку 12.10.2022 року для встановлення наявності особового складу ніхто не з`являвся. Наявність особового складу підрозділу перевірено безпосереднім командиром позивача ОСОБА_2 , яким встановлено повний склад підрозділу.
Згідно ст.74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1, 2 статті 91 Кодексу адміністративного судочинства України показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
За приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21 підкреслила, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21). Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно пункту 9 Розділу 3 Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Мністерства оборони України від 21.11.2017 року №608, посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Згідно пункту 1 Розділу 4 Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані у разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
В матеріалах справи та службового розслідування, наданих суду, відсутні пояснення позивача, докази відмови позивача від надання пояснень, а також відсутній відповідний акт про відмову.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем під час проведення службового розслідування було допущено процедурні порушення, які де факто, обумовлюють неповноту встановлених обставин вказаним службовим розслідуванням.
Судом у цій справі за наслідками оцінки зібраних у справі доказів вбачається, що доводи відповідача про те, що 12.10.2022 року о 8-00 годині позивач був відсутній у розташуванні підрозділу не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, та спростовуються показаннями свідків та іншими письмовими доказами, які суд вважає більш достовірними та допустимими доказами ніж матеріали службового розслідування, що проведено з порушенням Порядку №608.
Тому суд доходить висновку, що відповідач безпідставно визнав позивача таким, що самовільно залишив розташування підрозділу.
При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Наказ відповідача, яким констатовано самовільне залишення військової частини (12.10.2022 року) відповідачем винесено 13.10.2022 року, тобто цей наказ винесений до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (доказів існування яких станом на 13.10.2022 року не надано).
Однак, в силу вимог ст.24 Закону №2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.
Отже, визнаючи наказом від 13.10.2022 року позивача таким, що самовільно залишив військову частину, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону №2232-XII та Порядку №260 в частині початку призупинення військової служби позивача не з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Крім цього суд зауважує, що спірні накази №273 від 13.10.2022 року щодо визнання позивача таким, що 12.10.2022 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, та №281 від 21.10.2022 року щодо увільнення позивача від займаних посад та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , прийняті до проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення позивачем військової частини, тому також є підстави вважати про їх протиправність.
Щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та додаткової винагороди в розмірі до 30 000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року за період з 12.10.2022 року по 21.11.2022 року ,суд зазначає наступне.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).
Згідно з вимогами п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Згідно пунктів 1, 3 розділу ХVI Порядку № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
Відповідно до розділу ХVI Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення; за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення; у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження у військовому званні на один ступінь, позбавлення військового звання - за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром; у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, - за місяць, у якому така постанова надійшла до військової частини; у разі накладення на військовослужбовця в календарному місяці більше трьох дисциплінарних стягнень, крім дисциплінарного стягнення "зауваження", - за місяць, у якому накладено дисциплінарні стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром; у разі відрахування з ад`юнктури або докторантури вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти або науково-дослідної установи через невиконання індивідуального навчального плану (індивідуального плану наукової роботи) або недисциплінованість - за місяць, у якому було здійснено відрахування; у разі неуспішного закінчення ад`юнктури або докторантури вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти або науково-дослідної установи - за місяць, у якому закінчилося навчання; у разі звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем - з місяця, у якому надійшов витяг з наказу про звільнення; у разі порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до матеріальних збитків, - за місяць, у якому видано наказ про притягнення до матеріальної відповідальності; у разі скоєння у військовій частині аварій, подій, пов`язаних із загибеллю людей з вини військовослужбовців під час виконання ними службових обов`язків, чи злочинів - за місяць, у якому сталася аварія, подія, пов`язана із загибеллю людей.
Відповідно до п.17 розділу І вказаного Порядку, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;
захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);
загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).
Відповідно до п.п. 9.4 п. 9 окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29 щодо врегулювання виплат військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.
Як встановлено судом з картки особового рахунку військовослужбовця №7450/ФЕС за 01/22 12/2022 вбачається, що ОСОБА_1 виплачувалось грошове забезпечення, яке складалось з наступних складових:
1) Жовтень 2022 року:
- оклад за військовим званням 530,00 грн.;
- посадовий оклад 2730,00 грн.;
- надбавка за особливі умови проходження служби 2119,00 грн.;
- премія 7889,70 грн.;
- винагорода до рівня 30 000,00 грн 8000,00 грн.;
- індексація поточна 1281,80 грн.;
2) Листопад 2022 року:
- оклад за військовим званням 188,06,00 грн.;
- посадовий оклад 968,71 грн.;
- надбавка за особливі умови проходження служби 751,90 грн.;
- індексація поточна 454,83 грн.;
Отже судом встановлено, що позивачу нараховувалось грошове забезпечення в листопаді 2022 року не в повному обсязі, а також не нараховано додаткову винагороду в розмірі до 30 000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року у відповідному розмірі.
Проте з огляду на положення пункту 1 постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року позивачу підлягала нарахування додаткова винагорода в розмірі до 30 000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.
Таким чином суд доходить висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду в розмірі до 30 000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року за період з 12.10.2022 року по 21.11.2022 року.
Вирішуючи позовні вимоги щодо нарахування позивачу додаткової винагороди збільшеної до 30 000,00 на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом згідно наказу №170 від 20.03.2023 року Військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , колишній стрілець-санітар 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону, який 12.10.2022 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, вважається таким, що 20.03.2023 року повернувся до розташування підрозділу та приступив до виконання завдань за призначенням.
В свою чергу з картки особового рахунку військовослужбовця №7450/ФЕС за 01/2023 12/2023 вбачається, що ОСОБА_1 додаткова винагорода, збільшена до 30 000,00 грн. на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року не нараховувалась.
Отже суд доходить висновку, що відповідачем всупереч положенню п.1 постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року протиправно не нараховувалась позивачу додаткова винагорода збільшена до 30 000,00 грн. на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року.
Таким чином суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вказаних позовних вимог.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання наказів протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись ст.77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання наказів протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду в розмірі до 30 000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року за період з 12.10.2022 року по 21.11.2022 року.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди збільшеної до 30 000,00 на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду збільшену до 30 000,00 грн. на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, за період з 20.03.2023 року по 31.03.2023 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 10 грудня 2024 року, згідно з вимогами ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський