Справа № 375/1243/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 375/1243/24 Суддя (судді) першої інстанції:Банах-Кокус О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєлової Л.В.

суддів: Аліменко В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2787563 від 9 серпня 2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, апелянт зазначає, що встановлене, на думку відповідача, порушення п. 2.9. «в» ПДР України (заборона керування транспортним засобом у разі закриття номерних знаків, закріплення у невстановленому місці, повернуті або забруднені, або такі, що не належать цьому засобу), не підпадає під санкцію ч.1 ст. 121-3 КУпАП, оскільки номерний знак, який був на транспортному засобу не підроблений та належить саме автомобілю, яким керував позивач, тобто відповідачем у спірній постанові неправильно кваліфіковано склад правопорушення, що є підставою для її скасування.

Апелянт вказує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що автомобіль рухався та ним керував позивач, а наданий відповідачем відеозапис з боді камери поліцейського свідчить про спілкування поліцейського з водієм щодо обставин правопорушення, тобто не містить зафіксованого факту скоєння адміністративного правопорушення. При цьому, апелянт послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2020 у справі № 524/1284/17, зазначивши, що такого ж висновку дійшов Верховний Суд.

На думку апелянта, поліцейським під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не забезпечено право на отримання правової допомоги, що передбачено ст. 268 КУпАП та ст. 59 Конституції України. У цьому контексті, апелянт послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.02.2020 у справі № 524/9827/16-а, згідно з якою невжиття поліцейським під час розгляду справи про адміністративне правопорушення дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, про що заявляв водій, є порушенням прав особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, та порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві відповідач зазначає, що посилання апелянта на неправильну кваліфікацію правопорушення не заслуговує на увагу, оскільки позивач посилається на неповний текст ч.1 ст. 121-3 КУпАП. При цьому, під час судового засідання у суді першої інстанції повідомив, що номерний знак транспортного засобу, яким він керував, був закритий стороннім предметом.

Відповідач зазначає, що в ході судового засідання у суді першої інстанції позивач визнавав та не заперечував факт керування транспортним засобом.

Наприкінці, відповідач зазначає, що поліцейський надав позивачу можливість реалізувати своє право на отримання правової допомоги, а саме: запропонував спеціаліста з безоплатної вторинної правової допомоги, надав контактний номер телефону та запропонував останньому зв`язатись з даним представником в галузі права для захисту його прав та інтересів, на що останній відмовився.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, поліцейським 2 взводу 1 роти 2 батальйону ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП капралом поліції Зяхором І.В. винесено постанову серії ЕНА № 2787563 від 9 серпня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у сумі 1190 грн.

Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 в порушення вимог п.2.9. в Правил дорожнього руху України 9 серпня 2024 року о 5 год 53 хв., рухаючись в с. Синява по вул.Заростянській 32, керував транспортним засобом Volkswagen Bora номерний знак НОМЕР_1 при цьому передній номерний знак буз закритий стороннім предметом, а саме: прозорим пластиком.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив, зазначивши, що з відеозапису нагрудної камери патрульного поліцейського встановлено, що позивач керував транспортним засобом з номерним знаком, на якому був розміщений сторонній предмет (прозорий пластик), а тому факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП є доведеним. Тому, постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності прийнята правомірно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про Національну поліцію», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Нормами ст. 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, правил користування засобами транспорту, в тому числі, за ч.1 ст.121-3 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 251 КУпАП орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ч. ч. 1-3 ст. 283 КУпАП України розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Нормами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП, яка передбачає, що керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із змісту наведеної норми вбачається, що ч. 1 ст. 121-3 КпАП України передбачає відповідальність, зокрема, за керування або експлуатацію транспортного засобу з номерним знаком закритим іншими предметами (в тому числі прозорими).

Відповідно до спірної постанови 09 серпня 2024 року о 5 год 53 хв. позивач, рухаючись в с. Синява по вул.Заростянській 32, керував транспортним засобом Volkswagen Bora номерний знак НОМЕР_1 , при цьому передній номерний знак буз закритий стороннім предметом, а саме: прозорим пластиком, чим порушив п. 2.9. «в» ПДР України - керування водієм ТЗ з номерним знаком, що не належить цьому засобу.

Підпунктом п. 2.9. «в» ПДР України встановлено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Відповідно до пункту 30.2 ПДР України на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка.

Абзац четвертий цього пункту ПДР встановлює заборону змінювати розміри, форму, позначення, колір і розміщення номерних знаків, крім випадку закріплення заднього номерного знака на додатковому обладнанні, що призначене для тимчасового перевезення багажу або вантажу, наносити на них додаткові позначення або закривати їх, вони повинні бути чисті і достатньо освітлені.

Отже, п. 30.2. ПДР України заборонено будь-яке закриття номерного знака.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015, № 580-VIII (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

На підтвердження факту скоєння позивачем адміністративного правопорушення представником відповідача надано фотознімок та відеозапис подій з нагрудної камери поліцейських (Motorola 476282, 476741). У спірній постанові також міститься посилання на відео з боді камер Motorola 476282, 476741.

З вказаного відеозапису та фотознімку вбачається те, що на момент зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, на номерному знаку спереду транспортного засобу прикріплений прозорий предмет (пластик), тобто сторонній предмет, який не передбачений конструкцією номерного знаку. Окрім того, на відеозаписі позивач не заперечує наявність прозорого предмету на державному номерному знаці транспортного засобу, яким він керував.

Вказані обставини підтверджують наявність встановлених порушень Правил щодо розміщення на номерному знаці сторонніх предметів.

З огляду на викладене, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП є доведеним.

Доводи апелянта про те, що прозорий предмет, який встановлений на номерному знаку, дозволяє визначити символи номерного знаку на відстані 20 метрів, є необґрунтованими, оскільки вимога щодо читабельності відноситься до забруднених номерних знаків.

Посилання апелянта на те, що відповідачем у спірній постанові неправильно кваліфіковано склад правопорушення, не заслуговує на увагу, оскільки суть правопорушення зазначена у спірній постанові відповідає диспозиції та санкції ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Щодо доводів апелянта про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що автомобіль рухався та ним керував позивач, то колегія суддів такі доводи відхиляє, оскільки з доданих до матеріалів справи відеозаписів та в ході самого судового розгляду справи позивач визнав факт керування транспортним засобом.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 19.02.2020 у справі № 524/1284/17, оскільки обставини, на яких вони ґрунтуються, не є тотожними з обставинами справи, яка розглядається, так як пов`язані з відсутністю посилань у постанові на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис подій.

Безпідставними є також доводи апелянта про те, що поліцейський порушив процесуальний порядок розгляду справи, оскільки не надав можливість скористатись правовою допомогою, відхиливши клопотання про залучення адвоката.

Положеннями КпАП України, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у цьому випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КпАП України, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КпАП України.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Судовою колегією враховується, що санкція ст. 121-3 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Отже, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, тому подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення.

Відповідно до ст. 268 КпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

За правилами ст. 278 КпАП України орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

У наведених положеннях правових норм визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а Верховний Суд підкреслив, що стаття 278 КпАП України вказує на те, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог ст. 283 КпАП України, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Тож, положення КпАП України закріплюють процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, та містить застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи. Недотримання інспектором поліції у процесі винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, визначеної КпАП України процедури призводить до порушення права особи приймати участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення та інших прав, визначених статтею 268 КпАП України, що є підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення

Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 березня 2018 року № 690/233/17 та від 31 січня 2019 року №760/10803/15-а.

При цьому, колегія суддів підкреслює, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувався у встановленому зазначеними приписами законодавства спрощеному порядку, тому твердження позивача про те, що під час розгляду справи поліцейським не вжито всіх заходів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи є помилковими.

Окрім того, із відеозапису подій, вбачається, що позивачу повідомлено про причини зупинки відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ "Про національну поліцію", ознайомлено з доказами вчиненого правопорушення о 05 год. 26 хв., оголошено про початок розгляду справи, зачитано права особи, що притягається до адміністративної відповідальності та не було обмежено право позивача на юридичну допомогу. У свою чергу, позивач заявив клопотання про бажання скористатися правовою допомого, поліцейський надав таку можливість та запропонував скористатися допомогою спеціаліста з безоплатної вторинної допомоги, надавши контактний номер телефону, на що позивач відмовився.

Колегія суддів не враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.02.2020 у справі № 524/9827/16-а, на які посилається апелянт, оскільки за обставинами справи № 524/9827/16-а поліцейський під час розгляду справи про адміністративне правопорушення взагалі не вжив заходів щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, натомість у справі, яка розглядається, поліцейський запропонував позивачу скористатися такою допомогою.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність оскаржуваної постанови та скоєння позивачем адміністративного правопорушення, визначеного ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, а тому колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна