Справа № 500/3764/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Подлісна І.М.

10 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/3764/24 пров. № А/857/27426/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 500/3764/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

13.06.2024р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у якому просила суд:

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 03.04.2024р. № 93 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову у призначенні пенсії від 17.05.2024р. № 93 протиправними.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи відповідно до трудової книжки від 06.07.1981р. серії НОМЕР_1 в 20.03.1984р. - 10.01.2005р. та призначити пенсію за віком з 28.11.2023р. (з дня настання права на пенсію).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року позов задоволено частково. Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 03.04.2024р. № 93.Одночасно, суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову у призначенні пенсії від 17.05.2024 року № 93.

Також суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 20.03.1984р. - 10.01.2005р. роки, відповідно до трудової книжки від 06.07.1981р. серії НОМЕР_1 .

При цьому, суд також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з 28.11.2023р., прийнявши відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.10.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відділу обслуговування громадян №7 (сервісний центр), а саме, 14.02.2024р., 26.03.2024р., 20.05.2024р. із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

04.04.2024р. листом Головного правління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0210-8/16673 ОСОБА_1 направлено рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 03.04.2024р. № 93, яким відмовлено в призначені пенсії за віком, оскільки не зараховано до страхового стажу періоди роботи:

- період роботи згідно архівної довідки від 18.08.2023р. №520/06-06, оскільки по батькові заявниці зазначено зі скороченням, що не відповідає даним паспорта;

-період роботи: 26.06.2004р. - 10.01.2005р., оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування

20.05.2024р. листом Головного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0210-8/24400 ОСОБА_1 направлено рішення Головного управління Пенсійного фонду Укрїни в Сумській області про відмову у призначенні пенсії від 17.05.2024р. № 93, яким відмовлено в призначені пенсії за віком, оскільки не зараховано до страхового стажу періоди роботи:

-період роботи 1984р.-2003р. (довідка №520/06-06 від 18.08.2023р.), у довідці по батькові зазначено зі скороченням, що не відповідає даним паспорта;

-період роботи з 01.07.2000р. - 31.12.2003р. не враховано у зв`язку з тим, що відсутня інформація в індивідуальних відомостях про застраховану особу щодо сплати внесків.

Факт належності ОСОБА_1 довідки №520/06-06 від 18.08.2023р., виданої на ім`я ОСОБА_1 підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно яких вона у вказаний період дійсно працювала в ПП ім. Матросова.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.46 Конституції України, видно, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно п.3 ч.1 ст.244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV(далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює також Закон України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ).

Із змісту ч.3 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» видно, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до п.1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

ч.1, ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

ст.48 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» видно, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993р. №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

п.3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підставою для призначення пенсії визначено виключно наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд враховує також те, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є, на переконання суду, виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.

Відповідний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 754/14989/15-а (адміністративне провадження № К/9901/11030/18).

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному випадку, пенсійний орган, як суб`єкт владних повноважень беззаперечно міг встановити факт зайнятості позивача в спірні періоди, виходячи з даних відображених у трудовій книжці та архівній довідці.

Крім того, відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відтак неналежне чи недотримання правил ведення трудової книжки не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Тобто, недотримання роботодавцем правил заповнення/ведення трудової книжки (чи дублікату), не може спричиняти негативних наслідків для позивача, в тому числі й щодо реалізації гарантованого права на пенсію.

Як видно з матеріалів справи, вперше ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу про призначення пенсії ще 14.02.2024р. та отримала рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавський області про відмову в призначенні пенсії від 22.02.2024р. №93. У даному рішенні вказано, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 28 років 05 місяць 25 днів. Стаж роботи в колгоспі, зазначений в довідці від 18.08.2023р. №520/06-06, враховано по 30.06.2000р. згідно відпрацьованих вихододнів, оскільки з 01.07.2000р. відсутні дані в системі персоніфікованого обліку. Тобто, у лютому 2024 року в пенсійного органу не виникало будь-яких заперечень щодо страхового стажу та періодів роботи, вказаних у довідці від 18.08.2023р. №520/06-06.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що пенсійний орган протиправно не зарахував у повному обсязі трудовий стаж позивача за період часу з 20.03.1984р. - 10.01.2005р. відповідно до записів її трудової книжки.

Із змісту записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , видно, що дата заповнення 06.07.1981р., позивач 20.03.1984р. прийнята на роботу завскладом матеріальних цінностей (запис № 6 трудової книжки), а 10.01.2005р. звільнена з роботи за згодою двох сторін.

Отже, пенсійні органи протиправно не врахували ОСОБА_1 періоди трудової діяльності відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 з 20.03.1984р. - 10.01.2005р.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а тому, не може впливати на її особисті права.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці, і не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємства, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням таких періодів.

Правова позиція про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постановах Верховного Суду від 06.02.2018р. у справі №677/277/17, від 21.02.2018р. у справі №687/975/17, а також від 12.09.2022р. у справі №569/16691/16-а.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Така правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 04.07.2023р. у справі №580/4012/19.

ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пп.4 п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Однак, в даному випадку жоден із пенсійних органів, не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей та додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити її стаж.

Саме така оцінка діям пенсійного органу надана Верховним Судом у постановах від 30.09.2019р. у справі №638/18467/15-а та від 12.09.2022р. у справі № 569/16691/16-а, яка є релевантною до застосування у спірних правовідносинах і врахована судом при розгляді цієї справи.

Отже, поведінка пенсійного органу, як суб`єкта владних повноважень щодо не зарахування спірного періоду роботи є протиправною не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивача на отримання пенсії за віком в належному розмірі.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що ч.3 ст.44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначає, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

ч.1 ст.64 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування встановлено, що виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання.

Тобто, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів до страхового стажу.

Враховуючи положення ч.3 ст.44 та ч.1 ст.64 Закону Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсійний орган наділений повноваженнями вимагати від державних органів та безкоштовно отримувати документи та відомості, необхідні для призначення пенсії у разі неподання таких заявником.

Стосовно зобов`язальної частини рішення, колегія суддів зазначає про таке.

Повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії за умови, що таких дій не вчинив відповідач.

Таким чином, у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати пенсійний орган призначити пенсію позивачу, оскільки не вирішено питання щодо врахування вищевказаного періоду роботи позивача до страхового стажу, а тому суд не має права перебирати на себе дискреційні функції Пенсійного фонду щодо вирішення питання наявності стажу позивача для призначення пенсії.

При вирішення спору колегія суддів також враховує правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 08.02.2024р. у справі № 500/1216/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що призначив позивачу пенсію.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах з метою належного захисту порушеного права позивач на пенсійне забезпечення слід зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 20.03.1984р. - 10.01.2005р., відповідно до трудової книжки від 06.07.1981 року серії НОМЕР_1 та відповідно повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з 28.11.2023р., прийнявши відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта і на цю обставину, що рішення суду першої інстанції не містить жодних правових висновків чи зобов`язань стосовно Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, а тому для суду залишається незрозумілим подання апеляційної скарги саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 500/3764/24- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель