Справа № 600/4202/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/4202/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) ІНФОРМАЦІЯ_3 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) відділу прикордонної служби старшого лейтенанта ОСОБА_2 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення.

Позивач, згідно позовної зави у новій редакції, просить суд:

- визнати неправомірними та скасувати дії Державної прикордонної служби України про заборону в`їзду в Україну Багтуру Джахіту Саніту з 06 травня 2024 року по 24 квітня 2027 року та рішення начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 старшого лейтенанта ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачами протиправно вчинені дії та прийнято рішення про відмову у перетині Державного кордону України громадянином Туреччини ОСОБА_1 17 серпня 2024 року на пункті пропуску «Порубне» Чернівецької області. При цьому вказано, що позивач не перебував на тимчасово окупованих територіях України (в Криму). До того ж, в період з 18 квітня 2024 року по 18 травня 2024 року позивач перебував на території України і йому ніхто не повідомляв, що з 06 травня 2024 року стосовно нього діє заборона в`їзду в Україну. Також вказано, що ОСОБА_1 має посвідку на тимчасове місце проживання в Україні, під час перебування у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 у них народився син ОСОБА_5 , який наразі проживає в Україні, а тому для спілкування з ним він намагається частіше заїжджати в Україну. Крім цього, позивачу надано дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства на території України. Вказані обставини зумовлюють перебування позивача на території України, проте рішення про відмову у перетині Державного кордону України порушує його права.

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Відповідачами подано до суду відзиви на позову заяву, у яких вказано про законність оскаржуваних дій та рішення. Зокрема, повідомлено, що рішення про відмову у перетині Державного кордону України громадянином Туреччини ОСОБА_1 прийнято у зв`язку із наявністю рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду в Україну, а саме: винесене Департаментом захисту національної державності Служби Безпеки України та перебуває на виконанні у Державній прикордонній службі України (заборона в`їзду з 06.05.2024 по 24.04.2027). При цьому зазначено, що рішення Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України, яке перебуває на виконанні у Державній прикордонній службі України, про заборону в`їзду ОСОБА_1 з 06.05.2024 по 24.04.2027, на час розгляду даної справи не оскаржено у встановленому законом порядку та є чинним. Відповідачі просили суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачем (його представником) подано відповідь на відзиви, у якій вказано про не спростовання відповідачами обставин, повідомлених у позовній заяві. Заявник просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення співвідповідачів та витребування доказів у цій справі.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

За таких обставин, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином Туреччини, має посвідку на тимчасове проживання в Україні, а також дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства на території України. Крім цього, вказана особа є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України від 17 серпня 2024 року, прийнятим начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим лейтенантом ОСОБА_7 , відмовлено у в`їзді в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з причини «є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, а саме Державною прикордонною службою України з 06.05.2024 року по 24.04.2027 року».

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року №661-IV (у редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил.

Умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну наведені у статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05 листопада 2009 року №1710-VI (тут і далі у редакції на час виникнення спірних відносин), у якій передбачено, що уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови, зокрема, відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії. Процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки, зокрема, наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Згідно частини першої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

З аналізу наведених норм слідує, що підставою для надання уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону України відмови іноземцю у в`їзді в Україну є наявність рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року №3773-VI (у редакції на час виникнення спірних відносин) рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 24 Закону України Про Службу безпеки України від 25 березня 1992 року №2229-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних відносин) Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана, зокрема, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства.

Отже, державним органом України, уповноваженим приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, є, зокрема, Служба безпеки України.

З наявного у матеріалах справи листа Адміністрації Державної прикордонної служби України №19-65356/18/24-вих від 23 вересня 2024 року вбачається та, фактично, визнається сторонами справи те, що причиною прийняття оскаржуваного позивачем рішення про відмову у перетинанні державного кордону України є постанова Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , й відповідне доручення Служби безпеки України, надане Державній прикордонній службі України від 24.04.2024 року №8/4/1-3405 щодо заборони в`їзду в Україну вказаній особі.

У ході судового розгляду справи позивачем не надано доказів того, що станом на момент винесення оскаржуваного рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, постанова про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була визнана незаконною в установленому законом порядку.

Водночас суд зауважує, що постанова про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також доручення Служби безпеки України, надане Державній прикордонній службі України від 24.04.2024 року №8/4/1-3405, щодо заборони в`їзду в Україну вказаній особі, не є предметом даного позову, а тому такі не підлягають оцінці на предмет їх правомірності.

Враховуючи зміст указаних вище норм та встановлення станом на 17 серпня 2024 року (день спроби позивачем перетину державного кордону України) наявності постанови Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також надання Службою безпеки України доручення Державній прикордонній службі України щодо заборони в`їзду в Україну вказаній особі, суд приходить до висновку про правомірність прийняття начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим лейтенантом ОСОБА_7 оскаржуваного позивачем Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 17 серпня 2024 року.

На переконання суду, у спірних відносинах відповідачі діяли підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Доводи ж позову не спростовують законність учинення оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд також виходить з того, що позивачем, фактично, було обрано не правильний спосіб захисту своїх прав, адже саме по собі скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України за наявності при цьому чинної постанови про заборону в`їзду в Україну, у зв`язку з якою і було прийнято таке рішення, не призведе до відновлення прав позивача, на захист яких подано цей позов.

Як указано у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі №826/4406/16, від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18, відсутність порушеного права чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для відмові в позові.

Поряд з цим суд зауважує, що позивач у разі незгоди із постановою Служби безпеки України про заборону йому в`їзду в Україну, не позбавлений права оскаржити таку в порядку та строки, визначені законом.

З огляду на викладене та керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) відділу прикордонної служби старшого лейтенанта ОСОБА_2 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин Турецької Республіки, відповідачі: ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) відділу прикордонної служби старшого лейтенанта ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), Адміністрація Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26, м. Київ).

Суддя О.П. Лелюк