Справа № 520/16883/24
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р. Справа № 520/16883/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 16.08.24 у справі №520/16883/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій просила суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області зарахувати період роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до її страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області призначити їй, ОСОБА_1 , пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 14.05.2024 та провести відповідні виплати.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що оспорюване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024 є протиправним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області зарахувати період роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до трудового стажу ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 04.05.2024 та провести відповідні виплати.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №520/16883/24 та винести нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що не погоджується із рішенням суду та зазначає, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та є таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. Вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області під час прийняття оспорюваного рішення (рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024) діяло на підставі норм чинного законодавства України. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Окрім того, зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі були з`ясовані обставини у справі. Вважає відсутніми підстави для зарахування до страхового стажу позивача період роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992. Зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Також зазначає, що оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу на позивача за період роботи з 04.04.2003 по 31.12.2003 відсутні відомості про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду, підстав для врахування зазначеного періоду немає. Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме втрутився в дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. У зв`язку з цим посилається на постанову Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №752/20012/16-а. Також висловлює незгоду із тим, що судом першої інстанції стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 484,48 грн. Вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а відтак, відповідно до ст. ст. 315, 317 КАС України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

ОСОБА_1 скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, передбаченим ст.304 КАС України, в якому, посилаючись на те, що скарга останнього є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просила залишити апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №520/16883/24 без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №520/16883/24 без змін.

Окрім того, Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 року у справі №520/16883/24 та ухвалити нове рішення у даній справі, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим. Посилається на висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23. Вважає, що дії зобов`язального характеру щодо зарахування позивачу періоду роботи до трудового стажу та щодо призначення пенсії за віком до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також щодо стягнення судового збору у сумі 968,96 грн. має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що призначив позивачу пенсію, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Зазначає, що підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести призначення, зарахування стажу, сплати судового збору - відсутні, оскільки рішення про відмову позивачу було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонд України в Одеській області. Окрім того, наводить доводи щодо відсутності правових підстав щодо зарахування періодів роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу ОСОБА_3 . Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення від 16 серпня 2024 року у справі №520/16883/24 допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, передбаченим ст.304 КАС України, в якому посилаючись на те, що скарга останнього є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просила залишити апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №520/16883/24 без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №520/16883/24 без змін.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України дана справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідачів у даній справі, дійшла висновку, що апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області підлягають частковому задоволенню.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 14.05.2024 позивачка через веб-портал Пенсійного фонду України звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та 21.05.2024 ним прийнято рішення №27 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю належного страхового стажу.

В зазначеному рішенні вказано, що до загального страхового стажу не зараховані періоди роботи позивачки з 01.01.1992 по 24.06.1992 Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ", оскільки 01.01.2023 російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, якою передбачалось врахування стажу осіб, які працювали на території інших держав-учасниць до страхового стажу при призначенні пенсії. Тому, на думку відповідача, на осіб, які працювали в російській федерації після 01 січня 1992 року, не поширюються норми Угоди щодо врахування при перерахунку пенсії.

Крім того, відповідачем не зараховано стаж роботи позивача за період з 04.04.2003 по 31.12.2003, оскільки за цей період відсутня інформація щодо сплати страхових внесків згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач, вважаючи, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024 є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, звернулася до суду першої інстанції з позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги останньої є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У відповідності до ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29 червня 2004 року №1906-IV чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі по тексту - Закон №1058-IV).

Відповідно до ст.24 Закон №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі по тексту - Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Як встановлено з матеріалів справи, оспорюваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 29 років.

Так, у вказаному рішенні було зазначено, що дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 14.05.2024. Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону №1058-IV, становить 60 років. Вік заявниці 61 рік 06 місяців. Необхідний страховий стаж за статтею 26 Закону №1058-IV становить 29 років. Страховий стаж особи становить 28 років 00 місяців. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 01.01.1992 по 24.06.1992рр., оскільки російська федерація з 01.01.2023 року припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року; з 04.04.2003 по 31.12.2003рр., оскільки відсутня сплата страхових внесків згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.11).

Надаючи правову оцінку висновкам пенсійного органу (Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області), викладену в оспорюваному рішенні останнього щодо незарахування періодів роботи: з 01.01.1992 по 24.06.1992рр., оскільки російська федерація з 01.01.2023 року припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Відтак, питання врахування періодів роботи в російської федерації після 01 січня 1991 року до стажу при призначенні пенсій на території України регулюється нормами міжнародних угод, підписаних Україною та російською федерацією.

Відповідно до ч.2 ст.6 Угоди Про гарантії прав громадян держав учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, укладеною між Україною і Росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь - якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно з абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Наведене вище узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 квітня 2020 року у справі №676/6166/16-а та від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а.

01 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" (далі по тексту - Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., №46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., №26, ст.162).

29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (набрала чинність 02.12.2022) (далі по тексту - постанова №1328), яка набрала чинності 02.12.2022, якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. москві.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.99 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно_правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідно до ст.151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Таким чином, положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а приписи постанови №1328 з 02.12.2022.

Відтак, якщо особа працювала у російській федерації в той час, коли наведені вище міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи останньої на території російської федерації.

Згідно зі ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру і тривалості роботи і тривалості перерв.

Приписами ст.62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі по тексту - Порядок №637).

Відповідно до п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, документами, які підтверджують наявність у особи трудового (в тому числі пільгового) стажу, є трудова книжка та/або інші документи (документи, що видані за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників тощо).

Водночас, пріоритетними у такому випадку є записи трудової книжки особи.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме трудової книжки позивача НОМЕР_1 , останню 21.05.1990 було прийнято до Красноярського виробничого об`єднання КРАСТЯЖМАШ на посаду інженера_технолога ІІІ категорії до відділу головного металурга в бюро сталевого лиття згідно з наказом №691 від 18.05.1990 (запис № 11) (а.с.27-28).

21.08.1990 позивачу присвоєна ІІ категорія інженера-технолога згідно з наказом № 395 від 24.08.1990 (запис №12) (а.с.28).

24.06.1992 позивача було звільнено з Красноярського виробничого об`єднання "КРАСТЯЖМАШ" за власним бажанням через зміну постійного місця проживання на підставі наказу № 826 від 30.06.1992 (запис №13) (а.с.28).

Колегія суддів зазначає, що вказана вище трудова книжка позивача не містить очевидних недоліків або виправлень, а відтак, з огляду на наведені вище висновки, зазначений період роботи позивача (з 01.01.1992 по 24.06.1992) є таким, що підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Доводи апеляційних скарг Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відсутності правових підстав щодо зарахування періодів роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992, є необґрунтованими та суперечать наведеному вище.

Надаючи правову оцінку висновкам пенсійного органу, викладеним в оспорюваному рішенні пенсійного органу (Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області) щодо незарахування періоду роботи позивача з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу останньої, оскільки відсутня сплата страхових внесків згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування» від 04.06.1998 року, починаючи з 1 липня 2002 р. обчислення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 р. за даними системи персоніфікованого обліку.

Окрім того, відповідно до вже згаданої вище норми ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 01 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.09.2022 року у справі №580/4885/20.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до приписів вже згаданої вище норми ст.62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відтак, в даному випадку трудовий (страховий) стаж, який був здобутий до 01.01.2004, повинен бути зарахований на підставі записів в трудовій книжці незалежно від наявності або відсутності в Реєстрі застрахованих осіб інформації про нарахування заробітної плати та сплачені страхові внески.

Як встановлено з трудової книжки ОСОБА_1 , у період з 04.04.2003 по 31.12.2003 вона працювала у СПДФО ОСОБА_2 , а тому вказаний період необхідно враховувати до страхового стажу останньої (а.с.33).

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відсутність для врахування періоду роботи позивача з 04.04.2003 по 31.12.2003, з огляду на відсутність відомостей про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду в індивідуальних відомостях про застраховану особу на позивача, а також доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відсутності правових підстав для зарахування періодів роботи у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу ОСОБА_3 , є помилковими та такими, що не узгоджуються із наведеним вище.

Беручи до уваги, що основним документом для підтвердження стажу роботи є саме трудова книжка, в той час як трудовою книжкою позивача підтверджуються її зайнятість у період з 04.04.2003 по 31.12.2003 у СПДФО ОСОБА_2 відмова пенсійного органу з наведених вище підстав є необґрунтованою.

В контексті зазначеного вище колегія суддів зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій, є, зокрема, критерій законності, відповідно до якого суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб`єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Отже, суб`єкт владних повноважень, у даному випадку орган пенсійного фонду, зобов`язаний обґрунтовувати рішення, які він приймає, зобов`язаний навести/вказати його належне обґрунтування. Таке рішення має бути належно визначеним та зрозумілим, а його мотивування (обґрунтування) у письмовій формі повинно давати можливість особі правильно його зрозуміти та реалізувати право на оскарження.

Відповідно до п.п.1,3 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що при прийнятті оспорюваного рішення відповідач (Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області) діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, та всупереч вимогам чинного законодавства.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області), як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірність власного рішення, яке є предметом оскарження у даній справі.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оспорюване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024 є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо правомірності вищевказаного рішення є такими, що суперечать висновкам суду апеляційної інстанції у даній справі.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача зобов`язального характеру та відповідним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12).

Позиція Європейського суду з прав людини та Верховного Суду свідчить про необхідність встановлення такого способу відновлення порушеного права, при якому можливість прийняття подальших протиправних рішень буде виключена.

Колегія суддів зазначає, що відповідач (Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області), реалізуючи свої повноваження у спірних правовідносинах, мав діяти в рамках закону.

З урахуванням наведених вище висновків щодо протиправності та необхідності скасування оспорюваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024, яким було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, колегія суддів вважає, що обґрунтованими є вимоги позивача щодо необхідності зарахування періоду роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу ОСОБА_1 .

Водночас, в контексті наведеного вище, колегія суддів звертає увагу, що зазначене рішення пенсійного органу було прийнято саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, і саме останнє досліджувало заяву ОСОБА_1 та пенсійні документи останньої, додані до такої заяви, та вирішувало питання щодо зарахування спірних періодів роботи позивача до його страхового стажу, а також питання призначення пенсії за віком, а не Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області.

Дії зобов`язального характеру, як спосіб відновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом до того органу, рішення якого оскаржується.

Відтак, дії зобов`язального характеру щодо зарахування позивачу спірних періодів роботи до трудового стажу та призначення пенсії за віком до Закону №1058-IV має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким в даному випадку є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Наведене вище також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 08.02.2024 року у справі №500/1216/23.

З урахуванням наведеного вище, а також з огляду на приписи Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 відсутні правові та фактичні обставини для покладання на Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області вчинення дій зобов`язального характеру, оскільки компетентним органом є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

В даному випадку належним відповідачем у частині позовних вимог зобов`язального характеру є саме Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, а не Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області.

З урахуванням наведеного вище, вимоги позивача, а також висновки суду в частині необхідності покладання на Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області вчинення дій зобов`язального характеру, є необґрунтованими.

Колегія суддів враховує вже наведені вище висновки суду апеляційної інстанції щодо необґрунтованості висновків пенсійного органу (Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області) про незарахування спірних періодів роботи позивача до його страхового стажу, а також враховує те, що матеріалами справи підтверджено, що позивач досяг встановленого законом пенсійного віку, визначеного Законом №1058-IV, має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком (з урахуванням спірних періодів роботи позивача), у встановлений спосіб звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, додавши необхідні документи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач досягла 60 річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 , в той час, як заяву про призначення пенсії подала 14.05.2024 року, тобто після спливу тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку, пенсія має бути призначена, починаючи з 14.05.2024 року.

Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності задоволення вимог позивача щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати період роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу ОСОБА_1 , а також щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 14.05.2024.

При цьому, щодо вимог позивача, які стосуються зобов`язання пенсійний орган за наслідками призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV провести відповідні виплати, то колегія суддів зазначає, що оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити, як передчасних. Також пенсійний орган ще не ухвалював рішення щодо призначення позивачу пенсії на виконання цього судового рішення (постанови) суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.

Щодо посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на дискреційність повноважень пенсійного органу в такому випадку, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 13.12.2018 у справі №802/412/17-а, від 11.04.2018 у справі №806/2208/17, від 09.06.2022 у справі №600/524/21-а.

Посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на правову позицію висловлену Верховним Судом в постанові від 30.01.2019 року у справі №752/20012/16-а колегія суддів відхиляє, оскільки з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі. Також, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати період роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу ОСОБА_1 ; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 14.05.2024. В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо питання про розподіл судових витрат за наслідками апеляційного перегляду даної справи, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 6 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13.08.2020 у справі №440/3005/19, принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується.

Як встановлено з матеріалів справи позивачем було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 968 грн. 96 коп. (а.с.49).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів враховує, що судове рішення (постанова) приймається на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, а також те, що задоволенню підлягають вимоги саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відтак необхідним є стягнення за рахунок бюджетних асигнувань останнього на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 грн. 96 коп.

При цьому, посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на приписи Бюджетного кодексу України та Закону №1058-IV щодо неможливості стягнення судових витрат у справі, оскільки забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені вказаним Законом, колегія суддів відхиляє, оскільки з урахуванням приписів ст.139 КАС України позивач має право на компенсацію сплачених ним судових витрат зі сплати судового збору у даній справі.

Відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення, є одним із основних засад (принципів) адміністративного судочинства (п.10 частини 3 статті 2 КАС України).

Оскільки дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 у справі №520/16883/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №27 від 21.05.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати період роботи в Красноярському виробничому об`єднанні "КРАСТЯЖМАШ" з 01.01.1992 по 24.06.1992 та у СПДФО ОСОБА_2 з 04.04.2003 по 31.12.2003 до страхового стажу ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 14.05.2024.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський