Справа № 743/743/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/743/24 Суддя (судді) першої інстанції: Кравчук М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Штульман І.В.,

Черпака Ю.К.,

При секретарі Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до ОСОБА_1 , громадянина Ісламської Республіки Афганістан про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, -

В С Т А Н О В И В :

Центральне міжрегіональне управління ДМС у місті Києві та Київській області (далі - позивач) звернулось до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 , громадянина Ісламської Республіки Афганістан (далі - відповідач) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на шість місяців.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, є нелегальним мігрантом, ухиляється від виїзду із України, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове повернення, перешкоджатиме процедурі видворення, а також існує ризик його втечі, що є підставою для його затримання.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2024 року даний адміністративний позов задоволено.

Затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 (шість) місяців громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач досяг 18-річного віку, статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, не має, документів, що посвідчує особу не має. Суд зауважує, що відсутність документів у особи незалежно від причин такої відсутності не дозволяє позивачу ідентифікувати таку особу, з огляду на наведене, на переконання суду, відповідача правомірно затримано з метою ідентифікації.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представником відповідача зазначено, що в межах спірих правовідносин необхідні умови для подання компетентним органом адміністративного позову про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації відсутні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2024 року (суддя-доповідач Маринчак Н.Є.) витребувано від Управління Державної міграційної служби у Житомирській області (10005, м. Житомир, вул. Чуднівська, 105) належним чином засвідчену копію посвідки на постійне проживання громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено строк надання доказів до 28.10.2024 року.

28.10.2024 року на виконання вище вказаної ухвали до суду надійшов лист Управління Державної міграційної служби у Житомирській області, яким повідомлено, що копія посвідки на постійне місце проживання в матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне місце проживання громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відсутня, оскільки долучення копії зазначеного документа до матеріалів справи не передбачено нормативно - правовими актами, які регламентують порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч.4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.06.2024 р. співробітниками відділу УСР в м. Києві ДСР НП України під час відпрацювання ринку «Троєщина» виявлено громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

01.06.2024 р. на підставі рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які не незаконно перебувають в Україні ДМС України, громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідача, затриманого 01.06.2024 р. о 16 годині 00 хвилин, поміщено до Чернігівського ПТПІ.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України (частина друга статті 26 Закону № 3773-VI).

За правилами частини п`ятої цієї статті іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону) (частина восьма статті 26 Закону № 3773-VI).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Згідно з абзацом 1 частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначено статтею 289 КАС України.

Так, частиною першою цієї статті обумовлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців (частина одинадцята статті 289 КАС України).

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначає Інструкція № 353/271/150.

Пунктом 4 Розділу І Інструкції № 353/271/150 передбачено, що іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

У пункті 7 Розділу І Інструкції № 353/271/150 визначено, що підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є: невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення; наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави; якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію; якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, - до набрання рішенням суду законної сили.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Інструкції № 353/271/150 рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

У пункті 3 Розділу ІІ зазначено, що у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

За приписами пунктів 1, 2 Розділу ІІІ Інструкції у разі виявлення підстав, передбачених частиною першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення / затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.

За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАС України.

У цій справі предметом розгляду є вимога ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про затримання відповідача на підставі статті 289 КАС України.

Метою цього затримання є ідентифікація особи та її примусове видворення за межі України шляхом тимчасового перебування у спеціальному пункті строком на шість місяців.

З аналізу норм статей 26 та 30 Закону № 3773-VI убачається, що примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства застосовується на підставі прийнятої постанови адміністративного суду, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або, якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Рішення про примусове повернення приймають Державна міграційна служби України, Служба безпеки України або орган охорони державного кордону.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 461/2622/23 і від 24.05.2023 у справі № 296/8455/22.

Водночас, за доводами позивача, у відповідача відсутні документи, що посвідчують особу та надають право на виїзд з України, а отже, у силу вимог частини восьмої статті 26 Закону № 3773-VI, примусове повернення до нього не застосовувалося. Такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.11.2024 у справі №755/5415/24.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що такий захід як затримання не застосовується автоматично, а лише за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 289 КАС України, а саме:

1) обґрунтованих підстав уважати, що такий іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

2) або якщо існує ризик його (її) втечі;

3) а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Так, як встановлено судом першої інстанції відповідач досяг 18-річного віку, статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, не має, документів, що посвідчує особу не має.

При цьому, судом першої інстанції вірно зауважено, що відсутність документів у особи незалежно від причин такої відсутності не дозволяє позивачу ідентифікувати таку особу, з огляду на наведене, на переконання суду, відповідача правомірно затримано з метою ідентифікації.

Щодо доводів відповідача про наявність у нього права на постійне проживання в Україні, яке він отримав з його слів у 2010 - 2011 році суд зауважує, що відповідач зазначив, що усі документи у нього були викрадені на автовокзалі у м. Хмельницький, коли він намагався перетнути кордон з Республікою Молдова. Після цього він звернувся до Хмельницького (потім уточнив, що до Вінницького) органу ДМС України, де його направили за місцем реєстрації у орган ДМС України у м. Житомир. Там йому видали ксерокопію посвідки на постійне проживання без підписів та печаток, яку згодом розірвали працівники поліції під час перевірки документів у м. Києві.

Вказані доводи відповідача колегія суддів сприймає критично, позаяк вони не підтверджені жодними доказами.

Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин, відповідач є особою, що вчинила порушення законодавства про правовий статус іноземців, порушивши дозволений термін перебування на території держави Україна і у нього відсутній документ, що дає право на виїзд з України.

Щодо доводів представника відповідача про порушення прав відповідача на гарантовану правову допомогу, слід вказати, що такі твердження спростовуються матеріалами справи.

Так, в матеріалах справи міститься протокол про адміністративне правопорушення з підписом ОСОБА_1 , переклад протоколу зроблено усно за участі перекладача Кіпоренко К.В. Вказаний підпис засвідчує, що відповідачу роз`яснено його права та обов`язки, зокрема право користуватися юридичною допомогою.

Також в матеріалах справи міститься протокол про адміністративне затримання з підписом ОСОБА_1 про роз`яснення йому його прав та обов`язків, передбачених ст.55, 56, 59, 63 Конституції України та статею 268 Купап, а також право та можливість отримання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до ЗУ «Про безоплатку правову допомогу».

Крім того, відповідачу під підпис (за допомогою перекладача Кіпоренко К.В.) повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства стосовно нього прийнято рішення про примусове видворення з України та роз`яснено порядок оскарження цього рішення.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2024 року року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 10 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: І.В. Штульман

Ю.К. Черпак