Справа № 620/11929/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року Чернігів Справа № 620/11929/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання незаконними відмови Військової частини НОМЕР_1 від 08.02.2024 №58, від 13.02.2024 №887, від 26.02.2024 №502/15/1591; зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачу, як особі, яка перебувала на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є матір`ю зниклого безвісті ОСОБА_2 , перебувала на його утриманні, тому, на її переконання, має право на грошове забезпечення сина, яке зберігається відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Проте вказані обставини не були враховані при розгляді заяви позивача.

30.09.2024 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач надав відзив, у якому позов не визнав та зазначив, що діяв на підставі та у спосіб, визначений законодавством України. Також просив врахувати суд, що позивачем не надано належних доказів, що позивач перебувала на утриманні сина ОСОБА_2 , а посвідчення про встановлення ІІ групи інвалідності не надає права на отримання спірних виплат.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2022 № 249, ОСОБА_2 мобілізовано для проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 .

У кінці 2023 року позивач отримала сповіщення від 13.11.2023 №2/2384 про зниклого безвісти сина - ОСОБА_2 .

Відповідно до наказу командира від 11.12.2023 №1595, ОСОБА_2 зник безвісти під час захисту Батьківщини.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №9 від 07.03.2024, ОСОБА_2 набув статус зниклого безвісти 06.03.2024.

Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_3 від 21.03.2005.

Відповідно до довідок Кириківської селищної ради від 16.11.2023 № 582, №583, акту про фактичне проживання від 16.11.2023, позивач проживала разом з сином ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні.

Позивач зверталась до відповідача із заявами про отримання грошового забезпечення після сина, проте, листами від 08.02.2024 №58, від 13.02.2024 №887, від 26.02.2024 №502/15/1591 їй відмовлено, посилаючись на положення пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», зокрема на наявність у безвісно зниклого неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , яка відноситься до другої черги членів сім`ї, яким здійснюється виплата грошового забезпечення. Вважають, що кожна наступна черга набуває права на виплату лише при відсутності осіб, зазначених у попередніх чергах, а тому підстави для виплати грошового забезпечення позивачу відсутні.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся за їх захистом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону №2011 за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. 3,4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до п. 6-1 ст. 18 Закону №2011, членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII, гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у статті 9 цього Закону. Порядок виплати грошового забезпечення зазначеним у цьому пункті членам сімей військовослужбовців визначається Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також військовими формуваннями, правоохоронними і розвідувальними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх ( далі-Порядок № 884).

Згідно з пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються:

копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);

довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);

копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);

копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);

копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Пунктом 5 Порядку № 884 передбачено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Пунктом 7 Порядку № 884 (в редакції, станом на час спірних правовідносин, тобто на час надання відмови відповідачем) передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Міноборони, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію щодо осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, і частина шоста статті 9 Закону № 2011-XII, і пункт 7 Порядку № 884 конкретизують коло осіб сім`ї військовослужбовця, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, зокрема таке право мають також особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батьки військовослужбовців, без визначення переваги тим чи іншим особам, а пункт 5 Порядку № 884 - підстави для відмови.

Як вже встановив суд, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, яке міститься в матеріалах справи. Відповідно до довідок Кириківської селищної ради від 16.11.2023 № 582, №583, акта про фактичне проживання від 16.11.2023, позивач проживала разом з сином ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні.

Тобто позивач є особою, яка зазначена у пункті 7 Порядку № 884.

Відповідач як на підставу для відмови у виплаті позивачу спірного грошового забезпечення посилається на наявність у ОСОБА_2 неповнолітньої доньки, яка має першочергове право на отримання виплат.

Водночас суд відхиляє вказану позицію відповідача, оскільки пункт 7 Порядку № 884 містить вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення як наявність у безвісно відсутнього неповнолітньої доньки, яка має першочергове право на отримання виплат.

Інші обставини, які зазначені у пункті 5 Порядку № 884, як підстави для відмови у виплати, відповідачем у листах від 08.02.2024 №58, від 13.02.2024 №887, від 26.02.2024 №502/15/1591 не вказано.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року №2-рп/2016 держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, а й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.

Отже суд встановив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв не на підставі та у спосіб, встановлений чинним законодавством України та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що свідчить про протиправність його дій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення ОСОБА_2 , який з 06.03.2024 зник безвісти та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про виплату їй грошового забезпечення ОСОБА_2 , який з 06.03.2024 зник безвісти та прийняти відповідне рішення з урахуванням його правової оцінки, наданої у рішенні суду.

Щодо інших позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, враховуючи Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, вимоги ч.3 ст.2 КАС України, вимоги щодо зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачу, як особі, яка перебувала на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому останні задоволенню не підлягають

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Підстави для відшкодування судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошового забезпечення ОСОБА_2 , який з 06.03.2024 зник безвісти.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про виплату їй грошового забезпечення ОСОБА_2 , який з 06.03.2024 зник безвісти та прийняти відповідне рішення з урахуванням його правової оцінки, наданої у рішенні суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2024 року.

Суддя І.І. Соломко