Справа № 580/9700/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

10 грудня 2024 року справа № 580/9700/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглядаючи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Державного бюро розслідувань (далі ДБР, відповідач-1), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (далі ТУ ДБР, відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 28.10.2024, просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Державного бюро розслідувань, яка проявилася в тому, що Державне бюро розслідувань не надало відповідь на скаргу від 28 серпня 2024 року у встановлений чинним законодавством України термін;

- визнати неправомірною бездіяльність Державного бюро розслідувань, яка проявилася в тому, що посадові особи цього правоохоронного органу у відповідності до вимог статтей 24 і 25 Закону України Про Державне бюро розслідувань скаргу від 28 серпня 2024 року не передали на розгляд до Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, для розгляду цієї скарги по суті;

- визнати неправомірною дію Державного бюро розслідувань, яка проявилися в тому, що посадові особи цього правоохоронного органу всупереч вимогам статтей 24 і 25 Закону України Про Державне бюро розслідувань скаргу від 28 серпня 2024 року передали на розгляд до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань скаргу від 28 серпня 2024 року у відповідності до статтей 24 і 25 Закону України Про Державне бюро розслідувань передати на розгляд до Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань;

- визнати неправомірною дію Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка проявилася в тому, що всупереч вимогам статтей 24 і 25 Закону України Про Державне бюро розслідувань скарга від 28 серпня 2024 року про притягнення до відповідальності слідчого ОСОБА_2 була розглянута керівником Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_3 , який не має у відповідності до чинного законодавства України прав та обов`язків вирішувати питання щодо притягнення до відповідальності слідчого Державного бюро розслідувань;

- визнати неправомірною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка проявилася в тому, що керівник Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_4 під час надання відповіді, якою інформував, що скарга від 28 серпня 2024 року не підлягає задоволенню, не роз`яснив порядок оскарження прийнятого ним рішення;

- визнати неправомірною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка проявилася в тому, що керівник Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_4 під час надання відповіді, якою інформував, що скарга від 28 серпня 2024 року не підлягає задоволенню, не обґрунтував свою відповідь, а саме, не процитував жодної норми чинного законодавства України, яка стосується притягнення слідчого до відповідальності, не навівши зв`язку цих норм зі змістом скарги від 28 серпня 2024 року, а також не аргументував застосування цих норм у контексті обставин, вказаних у скарзі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що слідчий суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 08 липня 2024 року постановив ухвалу у справі № 175/1762/24, якою скасував постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 08 червня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0002009 від 28 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

28 серпня 2024 року позивач звернувся до Державного бюро розслідувань зі скаргою, у якій просив притягнути до відповідальності, встановленої чинним законодавством України, слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_2 за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009.

При цьому позивач акцентує увагу, що скарга від 28 серпня 2024 року не стосувалася оскарження рішення, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, які регламентуються параграфом 1 Глави 27 (статті 303-308) КК України, адже у скарзі позивач просив притягнути до відповідальності слідчого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_2 за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009, факт якого було встановлено судом (ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2024 року у справі №175/1762/24).

Відповідь на скаргу від 28 серпня 2024 року надано листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 10 вересня 2024 року № К-669/13-01-706/24.

Також позивач вказав, що відповідь від 10 вересня 2024 року має формальний характер і не ґрунтується на ретельному дослідженні обставин і питань, які позивач порушив у скарзі від 28 серпня 2024 року. Відповідь не містить обґрунтувань для відмови в її задоволенні, жодного посилання на чинне законодавство України, а також роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення.

Ухвалою від 07.10.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

24.10.2024 до суду надійшов відзив на позов, в якому представниця відповідача-1 просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що фактично предметом оскарження у цій справі є окремі питання діяльності ТУ ДБР у м. Краматорську, як органу досудового розслідування, і яка регламентована нормами КПК України, а тому цей спір перебуває поза межами юрисдикції адміністративного суду, а позивач обрав неправильний спосіб захисту.

Також 24.10.2024 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача-2 просив відмовити у задоволенні позову із підстав, аналогічних викладеним у відзиві на позов відповідача-1.

01.11.2024 позивач подав до суду відповідь на відзиви, у якій, серед іншого, наголосив, що позов поданий з метою захисту права на звернення, яке гарантоване статтею 40 Конституції України. Крім того звернув увагу, що зміст спірних правовідносин справи, що розглядається не є подібним до змісту правовідносин у справах № 380/19049/21, № 380/19076/21 та № 380/1427/22 про врахування яких зазначали відповідачі. Також вказав, що зміст спірних правовідносин у цій справі є подібним до змісту правовідносин у справі № 813/3116/16, оскільки предметом перевірки у цій справі є не оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого чи прокурора у сфері кримінального судочинства, зокрема щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а дії (бездіяльність) відповідача щодо порядку розгляду звернень позивача. При цьому справа № 813/3116/16 була розглянута у відповідності до Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із чим справа № 580/9700/24 також підлягає розгляду у відповідності до Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час вирішення питання щодо можливості подальшого розгляду справи, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Проте юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України).

Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Слід зазначити, що під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Водночас юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

У цій справі підставою звернення до суду слугували дії ДБР щодо не передачі скарги позивача на розгляд до Управління внутрішнього контролю ДБР та дії ТУ ДБР щодо розгляду скарги позивача (лист від 10.09.2024 № К-669/13-01-706/24) про проведення службового розслідування щодо слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Краматорську, Владислава П`ятницина за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009.

Позивач у своєму позові наполягає на зобов`язанні ДБР передати на розгляд до Управління внутрішнього контролю ДБР скаргу від 28.08.2024.

Суть скарги ОСОБА_1 , поданої ним 28.08.2024 до ДБР, зводиться до того, що у ініційованому позивачем кримінальному провадженні № 0002009 слідчий прийняв постанову про закриття кримінального провадження, яку в подальшому скасовано ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.07.2024 у справі № 175/1762/24. Вказане на думку позивача свідчить про неналежне виконання цим слідчим територіального органу ДБР службових обов`язків та наявності підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Тож скарга позивача стосувалася дій слідчого щодо винесення постанови на стадії досудового розслідування кримінального провадження № 0002009, яка в подальшому була оскаржена позивачем в порядку КПК України до слідчого судді, яким ця постанова була скасована.

Щодо суті подібних правовідносин висловив позицію Конституційний Суд України у рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001, де зазначив, що кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Аналогічний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Приписами частин першої - третьої статті 38 КПК передбачено, що органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання, зокрема і слідчі підрозділи органів Державного бюро розслідувань.

З урахуванням викладеного, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 303 КПК України визначено виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. Разом з тим, частиною другою цієї ж статті обумовлено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Завданням кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).

Пунктом 5 частини першої статі 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

За правилами статті 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 у справі № 826/2004/18, від 10.04.2019 у справі № 808/390/18 та від 28.08.2019 у справі № 1540/5031/18 у подібних правовідносинах дійшла висновку, що орган дізнання, попереднього слідства, прокуратури під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Ці висновки Великої Палати щодо застосування положень пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, статті 303 КПК України були застосовані Верховним Судом у постанові від 28.09.2022 у справі № 380/19049/21 за подібних правовідносин.

Питання підсудності цієї категорії спорів було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 у справі № 757/6214/19-а за позовом фізичної особи до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у місті Києві Національної поліції України, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії та провести службове розслідування щодо службових осіб поліції, де зазначено, що оскільки позовні вимоги в частині зобов`язання провести службове розслідування фактично стосуються бездіяльності відповідачів в межах досудового розслідування, цей спір не є публічно-правовим, а тому має вирішуватися судами за правилами КПК України.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд за схожих правовідносин у постановах від 28.10.2020 у справі № 520/4328/20 та від 21.04.2021 у справі № 640/13968/20.

Саме у межах визначеного кримінальним процесуальним законом процесуального контролю слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про необхідність прийняття відповідного процесуального рішення в межах досудового розслідування кримінального провадження, і вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для скасування відповідного рішення.

Так, у випадку невиконання слідчим процесуальних обов`язків у КПК України встановлено порядок оскарження такої бездіяльності до слідчого судді (пункт 17 частини першої статті 7, статті 24, 303-307).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

І як слідує з матеріалів справи, позивач, беручи до уваги такі засади кримінального провадження, як змагальність, забезпечення права на оскарження, диспозитивність тощо, оскаржував до слідчого судді окремі процесуальні рішення слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009.

Зокрема, як зазначає позивач у позові, слідчий суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 08 липня 2024 року постановив ухвалу у справі № 175/1762/24, якою скасував постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 08 червня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0002009 від 28 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Таким чином наведеною вище ухвалою слідчого судді вирішене питання прав позивача як заявника у кримінальному провадженні шляхом скасування оскаржуваної ним постанови слідчого на цій стадії кримінального процесу, а отже позивач не був позбавлений можливості відновити свої права, визначені у КПК України, у передбачений законодавством спосіб.

Крім того, статтею 36 КПК України врегульовано повноваження прокурора в межах здійснення нагляду за дотриманням кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, зокрема і скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих. А відповідно до статті 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим.

Отже, законодавством визначено механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового розслідування при здійсненні кримінального провадження.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України Про Державне бюро розслідувань від 12.11.2015 № 794-VIII (далі Закон № 794-VIII) з метою запобігання і виявлення правопорушень у діяльності працівників ДБР у складі центрального апарату ДБР та його територіальних управлінь діють підрозділи внутрішнього контролю, до обов`язків яких відповідно до частини другої зазначеної статті, крім іншого, віднесено проведення службового розслідування стосовно працівників ДБР.

Положеннями Інструкції про порядок проведення службових розслідувань стосовно працівників Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом ДБР від 14.01.2020 № 9 (зі змінами) передбачено, що Управлінням внутрішнього контролю ДБР за наявності підстав, за яких може бути проведене службове розслідування, скеровується відповідна доповідна (або рапорт) Директору ДБР для прийняття рішення про проведення службового розслідування, яке оформлюється наказом.

Відтак, повноваження Управління внутрішнього контролю ДБР щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційним та не містять обов`язку проводити службове розслідування за скаргою особи, яка її подала.

Крім цього, відповідно до статті 4 Закону № 794-VIII будь-які вказівки, пропозиції, вимоги, доручення, спрямовані до Державного бюро розслідувань та його працівників, що стосуються питань досудового розслідування в конкретних кримінальних провадженнях, є неправомірними і не підлягають виконанню.

Обраний позивачем спосіб захисту, що полягає у ініціюванні службового розслідування стосовно слідчого, який, на думку позивача, порушив вимоги КПК України, жодним чином позитивно не вплине на хід досудового розслідування і не відновить/не захистить його прав як заявника/потерпілого у кримінальному провадженні.

Подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у близьких за змістом правовідносинах у постановах від 26.06.2019 у справі № 460/312/19, від 19.09.2019 у справі № 9901/414/19.

Суд врахував, що відповідно до ст. 1 Закону України Про звернення громадян громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із частиною 4 статті 3 вказаного Закону скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Натомість скарга від 28.08.2024, у якій позивач просив притягнути до відповідальності слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, П`ятницина Владислава за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002009, не містить жодного посилання на Закон України Про звернення громадян, при цьому незалежно від результатів її розгляду не вплине на реалізацію соціально-економічних чи особистих прав і законних інтересів позивача, у зв`язку із чим відсутні підстави вважати скаргу позивача від 28.08.2024 зверненням в порядку Закону України Про звернення громадян.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що цей спір не є публічно-правовим.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 380/19076/21.

Суд відхиляє посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.11.2018 у справі № 813/3116/16, оскільки у цій справі правовідносини не є подібними до справи № 580/9700/24, позаяк спір у ній стосувався ненадання Генеральною прокуратурою України відповіді на звернення позивача, подані цьому органу в порядку Закону України Про звернення громадян від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

За таких обставин правовідносини у справі № 813/3116/16 за своєю суттю є іншими від цієї справи та врегульовуються іншими нормами права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч. 1 ст. 239 КАС України).

Суд зазначає, що враховуючи встановлені обставини вирішення прав позивача у порядку, встановленому КПК України, шляхом звернення до слідчого судді та скасування постанови від 08 червня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0002009, суд доходить висновку про відсутність необхідності роз`яснення позивачу до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 238, 239, 241, 243, 248, 293-295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, однак може бути оскаржена в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала складена в повному обсязі та підписана 10.12.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК