Справа № 320/1374/23
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року № 320/1374/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом КП " Київтеплоенерго " до Державної аудиторської служби України про визнання протиправними дій та рішень,-

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Державної аудиторської служби України із складання та підписання «Звіту про результати державного фінансово аудиту діяльності комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2021 року» від 05.12.2022 № 05-21/2;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Державної аудиторської служби України про надання детальної інформації про стан виконання пропозицій та рекомендацій, поданих за наслідками аудиторського звіту та результатів їх впровадження, оформлену листом від 05.12.2002 року №000500-14/9827-2022;

- визнати протиправними дії Державної аудиторської служби України щодо проведення ревізії та складання Акту від 04.02.2022 № 05-21/2 планової виїзної ревізії діяльності комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за період з 01.01.2018 по 30.06.2021 року;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Державної аудиторської служби України, оформлену листом від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022.

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем були допущені процедурні порушення порядку проведення заходів державного фінансового контролю, які стали наслідком неповноти та необ`єктивності висновків відповідача.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 зупинено провадження у справі № 320/1374/23 до постановлення у справі № 640/3312/12 остаточного рішення та набрання ним законної сили.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2024 поновлено провадження у справі .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні.

На підставі ст. ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що на виконання пункту 4.47 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Держаудитслужби на ІІІ квартал 2021 року, затвердженого наказом Держаудитслужби від 16.08.2021 № 278, відповідачем проведено державний фінансовий аудит діяльності позивача за період 01.01.2018 по 30.06.2021.

Під час аудиту відповідно до пункту4 8.19 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Держаудитслужби на IV квартал 2021 року (в частині інспектувань), затвердженого наказом Держаудитслужби від 24.09.2021 № 335, із змінами, внесеними наказом від 06.12.2021 № 413, відповідачем проведено ревізію окремих питань фінансово господарської діяльності позивача за період, аналогічний розпочатому відповідачем аудиту діяльності позивача (з 01.01.2018 по 30.06.2021).

За результатами ревізії діяльності позивача відповідачем складено акт від 04.02.2022 № 05-21/2 планової виїзної ревізії діяльності позивача за період з 01.01.2018 по 30.06.2021.

Для реалізації заходів державного фінансового контролю та на усунення виявлених ревізією порушень відповідачем сформовано вимоги до позивача, які оформлено листом 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022.

За результатами аудиту діяльності позивача відповідачем складено Звіт від 05.12.2022 № 05-21/2 про результати державного фінансово аудиту діяльності позивача за період з 01.01.2018 по 30.06.2021.

Для реалізації заходів державного фінансового контролю та на усунення виявлених аудитом недоліків у діяльності позивача відповідачем сформовано вимогу до позивача, яка оформлена листом від 05.12.2022 року № 000500-14/9827-2022.

Листом відповідача від 11.02.2022 № 000500-14/1648-2022 позивачу направлено проєкт аудиторського звіту з пропозицією обґрунтовані коментарі (за наявності) до аудиторського звіту надіслати до Держаудитслужби у строк, визначений п. 20 Порядку 252.

Позивачем зазначений лист та проєкт аудиторського звіту отримано 22.02.2022.

Листом від 10.03.2022 позивач повідомив відповідача про неможливість надання коментарів до проєкту аудиторського звіту через втрату доступу до документів внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та запровадженого з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України воєнного стану.

У даному листі позивач, посилаючись на приписи Закону України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або стану війни» від 03.03.2022 № 2115-ІХ, просив продовжити строк для розгляду проєкту аудиторського звіту до завершення воєнного стану та не приймати будь-яких рішень під час воєнного стану.

На клопотання позивача щодо продовження строку для розгляду проєкту аудиторського звіту відповідач листом від 02.05.2022 № 000500-14/3098-2022 повідомив про те, що відповідач завершить проведення заходів державного фінансового контролю відносно позивача після усунення/зникнення обставин непереборної сили, зумовлених воєнними діями, та надасть висновки на коментарі до проєкту аудиторського звіту, що надійдуть від позивача у терміни, визначені законодавством.

Відповідач 05.12.2022 склав Аудиторський звіт №05-21/2, який листом від 05.12.2022 №0005000-14/9827-2022 із вимогою вжиття заходів на усунення виявлених аудитом порушень законодавства та недоліків в роботі підприємства направив позивачу. Одночасно із Аудиторським звітом відповідачем надіслано позивачу протокол узгодження звіту, яким засвідчено, що позивач не надав коментарів до Аудиторського звіту.

Позивач, не погодившись із вказаною вимогою відповідача, яка оформлена листом від 05.12.2022 №0005000-14/9827-2022, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Правові засади діяльності Держаудитслужби визначаються п. 7 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.93 N 2939-XII, Положенням про Державну аудиторську службу, затвердженим Постановою КМ України від 03.02.2016 N 43згідно з якими органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Відповідно до ст. 3 Закону від 26.01.93 № 2939-XII державний фінансовий аудит є різновидом державного фінансового контролю і полягає у перевірці та аналізі органом державного фінансового контролю фактичного стану справ щодо законного та ефективного використання державних чи комунальних коштів і майна, інших активів держави, правильності ведення бухгалтерського обліку і достовірності фінансової звітності, функціонування системи внутрішнього контролю. Результати державного фінансового аудиту та їх оцінка викладаються у звіті.

Пунктом 28 Порядку проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб`єктів господарювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 252, визначено, що пропозиції та рекомендації, які містяться у звіті, обов`язкові до розгляду об`єктом аудиту.

Відповідно до ст. 4 Закону від 26.01.93 № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Водночас, п. 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, визначено, що акт ревізії - документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта.

Законні вимоги органу державного фінансового контролю, спрямовані на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вимоги є обов`язковими до виконання (ч. 2 ст. 15 Закону від 26.01.93 № 2939-XII).

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

Отже, оскаржені позивачем у цій справі акти відповідача, викладені у формі Звіту про результати державного фінансово аудиту діяльності позивача від 05.12.2022 № 05-21/2 та Акту планової виїзної ревізії діяльності позивача від 04.02.2022 № 05-21/2, які відповідачем реалізуються пред`явленими позивачу вимогами у листах від 05.12.2002 №000500-14/9827-2022 та від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022, є актами індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, які стосуються прав та інтересів позивача, а тому позивач має право на їх оскарження у суді в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, при вирішенні цієї справи судом враховано сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 (провадження № 11-109апп21) правові висновки, за якими підставами для скасування рішень суб`єктів владних повноважень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Саме тому для забезпечення повноти і об`єктивності вирішення спору у цій справі суд має надати оцінку висновкам контролюючого органу по суті оскаржених вимог, сформованих за результатами оскаржених заходів державного фінансового контрою позивача і вплив дотримання відповідачем процедури проведення заходів державного фінансового контролю на правильність висновків за результатами таких заходів.

Надаючи оцінку правильності оскаржених у цій справі висновків відповідача, які стали наслідком обов`язкових до виконання позивачем вимог, суд виходить з такого.

За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

У постанові від 12.05.2022 у справі № 620/4169/20 Верховний Суд зазначив, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема, обов`язки для свого адресата, а відтак, наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом, що відповідає висновкам постанови Верховного Суду від 12.09.2024 у справі № 380/26300/23.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23.02.2016 у справі № 818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.

Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

Верховний Суд у справі № 826/3350/17 (постанова від 08.05.2018) також дійшов висновків, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

Такий правовий підхід застосований Верховним Судом також у постановах від 06.08.2020 у справі № 826/6254/17, від 20.11.2018 у справі № 815/4223/16, від 11.10.2018 у справі № 813/4101/17, від 11.09.2018 у справі № 825/1481/16.

Додатково у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу як індивідуально-правовий акт повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

З проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їхніх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема, стягнення збитків у судовому порядку на підставі п. 10 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939-XII, з якою кореспондується п. 50 Порядку № 550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їхніх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду шляхом подання відповідного адміністративного позову. За своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур (постанова Верховного Суду від 12.09.2024 у справі № 380/26300/23).

Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 22.10.2020 у справі № 820/3089/17, від 31.05.2021 у справі № 826/18686/16, від 31.08.2021 у справі № 160/5323/20, від 02.11.2021 у справі № 420/6808/19, від 12.05.2022 у справі № 620/4169/20, від 22.12.2022 у справі № 826/13003/17, від 21.03.2023 у справі № 560/4370/22, від 09.03.2023 у справі № 500/2489/21, від 29.03.2023 у справі № 160/7775/21, від 06.07.2023 у справі №1740/2398/18, а також від 12.09.2024 у справі № 380/26300/23.

У постанові від 12.09.2024 у справі № 380/26300/23 Верховний Суд констатував, що сформована практика касаційного суду не містить висновків про відсутність у підконтрольної установи права на оскарження у судовому порядку вимог органу державного фінансового контролю про усунення порушень, за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході ревізії збитки.

Верховний Суд у постанові зауважив, що у площині спірних правовідносин з оскарження вимог Держаудитслужби ключовим питанням є можливість підконтрольної установи звернутися до суду з позовом про визнання протиправною вимоги, яка включає в себе пункти зобов`язального характеру, а саме: відшкодування збитків шляхом повернення грошових коштів та перерахування їх в дохід державного бюджету.

Тож задля правильного вирішення спору необхідно дослідити правову природу встановлених порушень. Без належного дослідження цього питання та встановлення вини підконтрольної установи (доведеність факту наявності порушення під час здійснення фінансово-господарської діяльності) неможливо надати оцінку правомірності вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків.

Отже, право позивача як підконтрольної установи на оскарження вимоги, яка містить зобов`язання щодо повернення збитків, слід розуміти в контексті «права на оскарження вимоги як акта індивідуальної дії в частині дотримання процедури проведення перевірки контролюючим органом (шляхом проведення ревізії, моніторингу та ін.) у співвідношенні з суттю встановлених порушень».

Водночас, правомірність вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки в судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про їхнє стягнення. Такий порядок оскарження слід застосовувати, якщо підконтрольною установою не було попередньо оскаржено таку вимогу по суті встановлених порушень під час проведення відповідної перевірки і таким порушенням, судом має бути надана цим обставинам, тобто чи будь-яка реакція з боку підконтрольної установи після отримання вимоги та обставинам дотримання процедури проведення перевірки (ревізії, моніторингу, тощо) і факту порушення з боку підконтрольної установи під час здійснення господарської діяльності, що має бути встановлено у судовому рішенні.

Такий правовий підхід викладений у постановах Верховного Суду від 25.07.2024 у справі 160/12986/21 та від 12.09.2024 у справі № 380/26300/23.

Поряд із цим, у цій справі суд виходить з того, що безпосередні підстави звернення позивача до суду полягають саме у незгоді позивача з висновками контролюючого органу про наявність порушень вимог законодавства, які на думку відповідача зумовили збитки.

З огляду на викладене суд на підставі наявних у справі доказів і наданих представниками сторін пояснень, за результатом дослідження висновків відповідача, викладених у звіті від 05.12.2022 № 05-21/2 про результати державного фінансово аудиту діяльності позивача за період з 01.01.2018 по 30.06.2021, які фактично перенесені до акту від 04.02.2022 № 05-21/2 планової виїзної ревізії діяльності позивача за вказаний період та сформовані у адресованих позивачу листах від 05.12.2002 року №000500-14/9827-2022 та від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022 вимогах, дійшов таких висновків.

Враховуючи, що відображені відповідачем у звіті аудиту та акті ревізії порушення та вимоги на їх усунення узагальнено відповідачем у 72 пунктах оскарженої вимоги, що оформлена листом відповідача від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022, суд вважає доцільним надати оцінку кожному з пунктів вимоги, щодо яких позивачем надано письмові заперечення.

У п. № 1 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь КП «Київтеплоенерго» збитків, завданих через отримання від ПАТ «Київенерго» дебіторської заборгованості без підтвердних документів, як це передбачено договорами цесії, залишок якої на 30.06.2021 становив 1 832 160 549,55 грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» КП «Київтеплоенерго» отримало від ПАТ «Київенерго» дебіторську заборгованість без підтвердних документів, як це передбачено договорами цесії, залишок якої на 30.06.2021 становив 1 832 160 549,55 грн, що призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на зазначену суму.

За результатом дослідження судом наявних у матеріалах справи актів прийому-передавання первинної документації №№ 1 24, складених позивачем з ПАТ «Київенерго» на виконання договорів про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 №№ 601-18, 602-18, 603-18, 39 угод якими підтверджується набуття позивачем права вимоги до споживачів за названими договорами цесії, довідки позивача від 28.12.2022 про суму отриманих коштів за договорами цесії та висновку комплексної судової економічної експертизи КНДІСЕ 02.11.2023 № 13638/23-71 і рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26.04.24 у справі № 760/13053/23, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги відповідача, оскільки матеріалами справи спростовується висновок відповідача про неотримання позивачем первинних документів на права вимоги, набуті за договорами цесії від 11.10.2018 №№ 601-18, 602-18, 603-18 та завдані у зв`язку з цим збитки.

Також суд погоджується з аргументами позивача про те, що реалізація позивачем набутих за договорами цесії від 11.10.2018 №№ 601-18, 602-18, 603-18 прав вимоги, як і неможливість отримання позивачем повної оплати споживачами за набутими правами вимоги, не може вважатися збитками, оскільки договори цесії були укладені позивачем для мінімізації наслідків виконання позивачем імперативних приписів ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» про правонаступництво набувача майнового комплексу по боргових зобов`язаннях з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс з вироблення теплової енергії.

Крім того законодавством не передбачено механізму компенсації позивачу набутих ним внаслідок правонаступництва за ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» боргових зобов`язань ПАТ «Київенерго», також не передбачено і право позивача відмовитися від такого правонаступництва, і не наділяє позивача правом вимагати від ПАТ «Київенерго» компенсації переведених внаслідок правонаступництва на позивача боргових зобов`язань, тим більше обирати форму або вид такої компенсації. Водночас законодавство не покладає на попереднього користувача, закріпленого за позивачем майнового комплексу ПАТ «Київенерго», обов`язку з передачі позивачу компенсації переданих боргових зобов`язань.

Звідси, втрату фінансових активів позивач зазнав в силу виконання імперативних приписів ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», від виконання яких позивач не міг відмовитися, а набуті за договорами цесії від 11.10.2018 №№ 601-18, 602-18, 603-18 права вимоги спрямовані на зменшення таких втрат і фактично є додатковим активом, а тому неповна реалізація такого додаткового активу не може вважатися збитками позивача.

Окрім того, висновок відповідача про завдання збитків позивачу спростовується висновком комплексної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 02.11.2023 № 13638/23-71 та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.04.24 у справі № 760/13053/23.

У п. № 2 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130- 136 КЗпПУ, на користь бюджету м. Києва шкоди (збитків), заподіяної унаслідок виділення позивачу бюджетних асигнувань з порушенням вимог законодавства, на загальну суму 843 571 988,34 грн, які підприємством використано в повному обсязі.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог пунктів 5, 6 ч. 1 ст. 7, абз. 3 ч. 3 ст. 10, п. 7 ч. 5 та 6 ст. 22, ст. 89, п. 21 ст. 91 Бюджетного кодексу України, п. 9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, КП «Київтеплоенерго» було визначено одержувачем бюджетних коштів (кошти бюджету м. Києва (спеціальний фонд) у 2019 році за КПКВК 1217310 «Будівництво об`єктів житлово-комунального господарства», КПКВК 1216012 «Забезпечення діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії» та КПКВК 1216016 «Впровадження засобів обліку витрат та регулювання споживання води та теплової енергії»; у 2020 році за КПКВК 1217310 «Будівництво об`єктів житлово-комунального господарства», КПКВК 1216012 «Забезпечення діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії»; у 2021 році за КПКВК 1217310 «Будівництво об`єктів житлово-комунального господарства» та виділення бюджетних асигнувань на загальну суму 843 571 988,34 грн, які Підприємством використано в повному обсязі, що призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів бюджетом м. Києва на зазначену суму.

Як слідує з матеріалів справи, кошти бюджетних асигнувань позивачем використано на закупівлю основних засобів, реконструкцію та капітальний ремонт закріплених за позивачем об`єктів комунальної власності, що підтверджується долученими до матеріалів справи звітами про надходження і використання інших надходжень спеціального фонду, по формі № 4-3м за період 2019-2020 роки та висновком судової економічної експертизи КНДІСЕ від 31.08.2023 № 13635/23-72.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про необґрунтованість вимоги відповідача за № 2 про завдання збитків бюджету територіальної громади внаслідок використання коштів останньої на покращення майна такої територіальної громади (комунального майна).

У п. № 3 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування з урахуванням норм статей 193, 199, 216, 217, 218, 224 Господарського кодексу України та статей 611, 629 Цивільного кодексу України на користь КП «Київтеплоенерго» шкоду (збитки), заподіяні внаслідок оплати ТОВ «ФК «ГЕРЦ» фінансових послуги на суму 326 138 274,85 грн, які документально не підтверджені у частині зарахування коштів від споживачів на рахунки зі спеціальним режимом використання. Як наслідок, не підтверджено розмір належних ТОВ «ФК «ГЕРЦ» за Договорами № 3205/18 та № 610/ЕЗ-19 коштів (1,5 відсотка (без ПДВ) від суми надходжень через «АСОКП» від Платників на рахунки підприємства).

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог пунктів 5, 6 ч. 1 ст. 7, абз. 3 ч. 3 ст. 10, п. 7 ч. 5 та 6 ст. 22, ст. 89, п. 21 ст. 91 Бюджетного кодексу України, п. 9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228, ч. 1 ст. 215, ст. 241 ЦК України; пунктів 3 та 4 ст. 180 ГК України, п. 7.4.5 Статуту (у редакції змін та доповнень, внесених розпорядженням КМДА від 30.07.2018 № 1362), п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» від 18.06.2014 № 217, абз. 6 ч. 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, пункту 6 П(С)БО 16 «Витрати» КП «Київтеплоенерго» оплачено ТОВ «ФК «ГЕРЦ» фінансові послуги на загальну суму 326 138 274,85 грн, які документально не підтверджені, щодо зарахування коштів від споживачів на рахунки зі спеціальним режимом використання, як наслідок, не підтверджено розміру належних ТОВ «ФК «ГЕРЦ» за договорами № 3205/18 та № 610/ЕЗ-19 коштів (1,5 відсотка (без ПДВ) від суми надходжень через «АСОКП» від платників на рахунки підприємства), що призвело до втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на зазначену суму.

На спростування висновків відповідача позивачем подано суду копії звітів ТОВ «ФК «ГЕРЦ» про виконані роботи з організації прийому, обліку, обробки та переказу платежів за договорами № 3205/18 та № 610/ЕЗ-19, експертного висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 01.09.2021 № СЕ-19-21/22448-ЕК, висновок комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 08.02.2024 № 26356/23-71/26357/23-72, висновок КНДІСЕ від 23.07.2021 № 13888/21-72 та копію постанови старшого слідчого з ОВС ГСУ НПУ про закриття кримінального провадження № 0002227 від 12.11.2020, якими підтверджується факт належного виконання ТОВ «ФК «ГЕРЦ» зобов`язань договорами № 3205/18 та № 610/ЕЗ-19.

За результатом дослідження наданих сторонами доказів суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги відповідача. За встановлених при розгляді цієї вимоги обставин необґрунтованою також є вимога відповідача у п. № 31, оскільки вказаним пунктом відповідачем висунуто вимогу позивачу здійснити коригування зобов`язань на суму 6 900 516,62 грн кредиторської заборгованості за послуги ТОВ «ФК «ГЕРЦ», які помилково відповідач вважав ненаданими позивачу.

У пунктах № 4 та № 11 відповідачем висунуто позивачу вимоги про забезпечення відшкодування з урахуванням норм статей 193, 199, 216, 217, 218, 224 ГК України та статей 611, 629 ЦК України на користь КП «Київтеплоенерго» шкоди (збитків), завданих внаслідок невикористання права нарахування і стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання підрядниками ТОВ «НВП «Енерго-Плюс», з ТОВ «НВП Енерго-Плюс»,ТОВ «АВІТОН БУДПРОЕКТ», ТОВ «ЕНЕРҐО-ІНВЕСТ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ-16», ТОВ «Будівництво технології системи», ТОВ «ПВЦ «СЕРВІТ», ТОВ «ЕНЕРГО-ІНВЕСТ», КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» зобов`язань за договорами підряду в частині порушення ними термінів виконання робіт на загальну суму 79 121 922,10 грн, та внаслідок непроведення претензійної роботи до ТОВ « 703 Металообробний завод котельного обладнання» і ненарахування неустойки, передбаченої умовами договору, на суму 7 411 449,88 грн.

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що на порушення вимог п. 1 ст.ст. 193, 231 ГК України, ст.ст 526, 629 ЦК України, пунктів 7.2, 7.3 договорів підряду, укладених з ТОВ «НВП Енерго-Плюс», ТОВ «НВП Енерго-Плюс», TOB «АВІТОН БУДПРОЕКТ», TOB «ЕНЕРҐО-ІНВЕСТ», TOB «БУДІВЕЛЬНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ-16», TOB «Будівництво технології системи», TOB «ПВЦ «СЕРВІТ», ТзОВ «ЕНЕРГО-ІНВЕСТ», КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», а також договору підряду від 27.08.2019 № 1796/31-19 з ТОВ « 703 Металообробний завод котельного обладнання» підприємство не використовувало право нарахування і стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання підрядниками зобов`язань за договорами підряду в частині порушення ними термінів виконання робіт, що призвело до втрат КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 79 121 922,10 грн, та на суму 7 411 449,88 грн.

У заперечення проти таких висновків позивач наголосив, що відповідно до п. 19 Загальних умов укладення та виконання договір підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 01.08.2005 № 668, строки виконання робіт (будівництва об`єкта) можуть бути змінені з внесенням відповідних змін у договір підряду в разі внесення змін до проектної документації.

Судом встановлено, що за ініціативи позивача щодо необхідності внесення змін до проектно-кошторисної документації, чим було обумовлена потреба у призупиненні виконання робіт за договорами до внесення змін в документацію, що підтверджено листами позивача до підрядників від 27.07.2020 № Д/55-1, від 07.10.2019 № Д/85-1, від 05.11.2020 № Д/90-1, 20.10.2019 № Д/95-1, від 26.10.2020 № Д/89-1, від 20.10.2019 № Д/96-1, від 22.10.2020 № Д/106-1, від 21.11.2020 № Д/114-1, від 25.11.2019 № Д/112-1, від 25.11.2019 № Д/111-1, сторонами були укладені додаткові угоди про внесення змін до договорів, у тому числі в частині зміни строків виконання робіт.

За таких обставин, враховуючи виконання підрядниками робіт на погоджених сторонами у додаткових угодах умовах, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та приписи статей 202 204, 526, 530 ЦК України і ст. 193 ГК України у позивача були відсутні правові підстави для застосування до підрядників штрафних санкцій, що також підтверджено висновками наданих позивачем комісійних судово економічних експертиз КНДІСЕ від 14.05.2024 N 13645-23-72 та від 16.07.2024 № 7752/7753/24-71.

Враховуючи викладене, судом визнаються висновки відповідача про втрати фінансових ресурсів (збитки) і вимоги про їх відшкодування необґрунтованими.

У пунктах № 5 та № 63 відповідачем висунуто позивачу вимоги про забезпечення відшкодування з урахуванням норм статей 193, 199, 216, 217, 218, 224 ГК України та статей 611, 629 ЦК України на користь бюджету м. Києва збитки, завдані внаслідок нездійснення перерахування отриманих від підрядних організацій коштів на забезпечення виконання умов договорів підряду до загального фонду бюджету м. Києва на суму 62 755 591,67 грн, а також вимогу про здійснення контролю за укладанням договорів підряду в частині включення до договорів умов щодо надання підрядниками забезпечення виконання умов договору у вигляді безвідсоткового депозиту, що має перерахуватися до місцевого бюджету, внаслідок незабезпечення якого не отримано доходи на загальну суму 54 301 902,92 грн, через повернення забезпечення у вигляді безвідсоткового депозиту, тоді як відповідно до укладених договорів при порушенні будь-якої умови виконання договору таке забезпечення не повертається підряднику».

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що на порушення вимог статті 193 ГК України, ст. 629 ЦК України, пункту 4.9.4 (договорів, що фінансуються за власні кошти) та пункту 4.10.4 75 договорів на виконання будівельно-монтажних робіт (що фінансуються за бюджетні кошти), укладених з підрядними організаціями, КП «Київтеплоенерго» не здійснило перерахування отриманих від підрядних організацій коштів на забезпечення виконання умов договорів підряду до загального фонду бюджету м. Києва, що призвело до недоотримання місцевим бюджетом м. Києва доходів на суму 62 755 591,67 грн та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів місцевим бюджетом м. Києва на зазначену суму, а внаслідок неякісного внутрішнього контролю за виконанням умов договорів підряду Підприємством при невиконанні підрядниками умов договорів повернуто забезпечення у вигляді безвідсоткового депозиту, тоді як відповідно до укладених договорів при порушенні будь-якої умови виконання договору таке забезпечення не повертається підряднику, що призвело до недоотримання доходів КП «Київтеплоенерго» на загальну суму 54 301 902,92 грн.

Суд погоджується з аргументами позивача про те, що за приписами ч. 2 ст. 27 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю зокрема, але не виключно, після виконання переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю. Оскільки відповідачем не надано суду доказів порушення підрядними організаціями умов укладених з позивачем договорів як підстави для неповернення підрядникам забезпечення та перерахування такого забезпечення відповідно умов договорів до загального фонду бюджету м. Києва.

Дослідивши наданий позивачем висновок комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 14.05.2024 N 13645-23-72 суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог відповідача.

У п. № 6 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоди (збитків), завданої внаслідок установлення надбавок, доплат та премій працівникам із фонду додаткової заробітної плати на суму 26 246 333,10 грн, які виплачуються за умови фінансової можливості, тоді як результатом фінансово-господарської діяльності Підприємства за вказаний період був чистий збиток, та зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 5 776 193,28 грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог статті 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», п. 1.2 Колективного договору, п. 4.20 додатка 1 до Колективного договору, прийняті управлінські рішення у період з 01.10.2019 по 31.12.2019 та з 01.04.2021 по 30.06.2021 на встановлення надбавок, доплат та премій працівникам із фонду додаткової заробітної плати, які виплачуються за умови фінансової можливості, тоді як результатом фінансово-господарської діяльності Підприємства за вказаний період був чистий збиток, що призвело до незаконної виплати заробітної плати на суму 26 246 333,10 грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 5 776193,28 грн та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 32 020 526,35 грн.

Не погоджуючись із висновком та вимогою відповідача, позивач зазначив, що фінансова можливість на оплату праці визначалася ним в межах статті витрат фонду оплати праці згідно затвердженого органом управління позивача фінансовим планом. При цьому наголосив на тому, що виплата надбавок, доплат та премій працівникам здійснювалася за рахунок економії фонду оплати праці в межах доведеного розрахункового фонду оплати праці затвердженого фінансового плану підприємства. Тобто, затвердженим органом управління позивача фінансовим планом була забезпечена фінансова можливість на такі виплати, що додатково підтверджується долученим до матеріалів справи листом-роз`ясненням ГУ Держпраці у Київській області № КВ/2/4036-22 від 29.07.2022, а також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 у справі № 757/56832/23-ц.

Натомість відповідачем не надано суду доказів на спростування аргументів позивача, як і доказів перевищення позивачем доведеного йому органом управління фінансового плану, в частині фонду оплати праці, а тому суд, дослідивши наявні матеріали справи та враховуючи висновок комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 25.10.2023 N 24217-23-71-24218-23-72, яким не підтверджуються висновки відповідача про завдання збитків, дійшов висновку про необґрунтованість вимоги відповідача.

У п. № 7 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ на користь підприємства шкоди (збитків), заподіяної внаслідок перенесення строків оплати для ТОВ «Енерджікс» за продану електричну енергію, внаслідок чого КП «Київтеплоенерго» недоотримано обов`язкових для нарахування визначених договорами штрафних санкцій (пені) на суму 19 296,7 тис. грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог статті 231 ГК України, ч. 8 п. 3 ст. 66 Закону України «Про ринок електричної енергії» КП «Київтеплоенерго» перенесено строки оплати для ТОВ «Енерджікс» за продану електричну енергію, через що КП «Київтеплоенерго» недоотримано обов`язкових для нарахування визначених договорами штрафних санкцій (пені), що призвело до недоотримання КП «Київтеплоенерго» доходів на суму 19 296,700 тис. грн та втрат фінансових ресурсів на зазначену суму.

На спростування вимоги відповідача позивач наголосив на відсутності імперативних вимог законодавства, які б обмежували право сторін на зміну його умов, тому сторони враховуючи об`єктивні зовнішні обставин, які утворились на ринку електричної енергії, враховуючи інтереси обох сторін із збереження господарських відносин та їх приведення до змінених умов ринку, внесли зміни до договорів купівлі-продажу електричної енергії. На спростування висновку відповідача про завдання позивачу збитків надано висновок комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ 16.07.2024 № 7752/7753/24-71.

Дослідивши надані сторонами матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги відповідача.

У п. № 8 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130- 136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоди (збитків), заподіяної внаслідок установлення для 297 працівників, які займали керівні посади, завищених посадових окладів, які не встановлено в Колективному договорі, що призвело до незаконного нарахування за посадовими окладами на загальну суму 12 672,6 тис. грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 2 788 тис. грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог ч. 9 ст. 65 ГК України, ч. 2 ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці» для 297 працівників, які обіймали керівні посади, встановлено завищені посадові оклади, які не встановлено у Колективному договорі, що призвело до незаконного нарахування за посадовими окладами на загальну суму 12 672,6 тис. грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 2 788 тис. грн, та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 15 460,6 тис. гр

Не погоджуючись з такими висновками відповідача, позивач наголосив на тому, що посадові оклади, за якими виплачувалася працівникам заробітна плата, були передбачені штатними розписами, які діяли з 01.05.2018, 18.06.2018, 01.06.2018, 01.07.2018, 09.07.2018, 25.07.2018, 01.08.2018, і такі оклади були встановлені у відповідності до положень Колективного договору на 2017-2019 рр. зі врахуванням змін та доповнень, окрім того висновок відповідача про завдання збитків спростовується висновком комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 15.05.2023 N 13640-23-71-15099-23-72 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 у справі № 757/56832/23-ц.

Суд, дослідивши подані сторонами докази, дійшов висновку про обґрунтованість аргументів позивача, а тому висновки відповідача про завдання підприємству збитків та вимоги до позивача про вжиття заходів на їх відшкодування є необґрунтованими.

У п. № 9 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ на користь підприємства шкоди (збитків), заподіяних внаслідок здійснення нарахування і виплати працівникам матеріальної допомоги при виході на пенсію і винагороди до ювілейних дат на суму 11749,6 тис.грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 2 585 тис. грн за рахунок створених забезпечень, не маючи фінансової можливості і коштів на створення забезпечень.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго» (додаток 1 до Колективного договору на 2017 2019 роки»), п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго (додаток 1 до Колективного договору на 2017- 2019 роки»), п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго (додаток 1 до Колективного договору на 2020-2022 роки»), п. 3.5 Положення про надання матеріальної допомоги у КП «Київтеплоенерго (додаток 8 до Колективного договору на 2020-2022 роки») КП «Київтеплоенерго», не маючи фінансової можливості і коштів на створення забезпечень КП «Київтеплоенерго», здійснено нарахування і виплату працівникам матеріальної допомоги при виході на пенсію і винагороди до ювілейних дат за рахунок створених забезпечень, що призвело до незаконної виплати заробітної плати на суму 11 749,6 тис. грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 2 585 тис. грн та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 14 334,6 тис. грн.

Не погоджуючись із висновком та вимогою відповідача, позивач зазначив, що фінансова можливість на оплату праці визначалася ним в межах статті витрат фонду оплати праці згідно затвердженого органом управління позивача фінансовим планом. При цьому наголосив на тому, що нарахування і виплата працівникам матеріальної допомоги при виході на пенсію і винагороди до ювілейних дат за рахунок створених забезпечень здійснювалася в межах і за рахунок економії фонду оплати праці, з дотриманням доведеного позивачу органом управління розрахункового фонду оплати праці згідно фінансового плану підприємства. Тобто, затвердженим органом управління позивача фінансовим планом була забезпечена фінансова можливість на такі виплати, що додатково підтверджується долученим до матеріалів справи листом-роз`ясненням ГУ Держпраці у Київській області № КВ/2/4036-22 від 29.07.2022.

Натомість, відповідачем не надано суду доказів на спростування аргументів позивача, як і доказів перевищення позивачем доведеного йому органом управління фінансового плану в частині фонду оплати праці, а тому суд дослідивши наявні матеріали справи та враховуючи висновок комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 30.05.2023 № 13642/23-71/16399/23-72, яким непідтверджуються висновки відповідача про завдання збитків, дійшов висновку про необґрунтованість вимоги відповідача.

У п.п. №№ 10, 12, 14, 17, 20, 23, 26, 27, 28, 29 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, з урахуванням норм статей 193, 199, 216, 217, 218, 224 Господарського кодексу України та статей 611, 629 ЦК України на користь підприємства шкоди (збитків), заподіяної внаслідок включення до актів форми КБ-2в робіт та витрат, не передбачених договірною ціною та проектно-кошторисною документацією, чим завищено вартість робіт, виконаних підрядниками TOB «АВІТОН БУДПРОЕКТ», ТОВ «ЕНЕРҐО- ІНВЕСТ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ-16», на загальну суму 13 279 698,55 грн, внаслідок оплати завищеної вартості виконаних робіт ТОВ «БМК «МІСТО» на суму 2 759 522,44 грн, ТОВ «Будівництво технології системи» на суму 1 366 705,88 грн, ТзОВ «ЕНЕРГО-ІНВЕСТ» на суму 1 204 663,54 грн, ТОВ «СІЛАРК» на суму 1 106 148,97 грн, TOB «АВІТОН БУДПРОЕКТ» на суму 1 029 412,10 грн, ТОВ « 703 МОЗКО» на суму 563 152,54 грн, TOB «ТМК» (субпідрядник ТОВ «БТС») на суму 154 197,63 грн, ТОВ «БТС» на суму 114 870 грн та на суму 38 293,51 грн.

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що на порушення статей 193, 218, 224, 225 ГК України, ст. 877 ЦК України, ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статей 7 та 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», п. 11 Порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560, пунктів 31 і 76 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду у капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 № 668, пунктів. 6.2.2, 6.4.4.1, 6.4.7 ДСТУ БД.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва», пп. 6.1.2 та 6.2.1.3 ДСТУ-Н БД. 1.1-2:2013 «Настанови щодо визначення прямих витрат у вартості будівництва», 6.1 ДСТУ-Н БД.1.1-4:2013, підприємством включено до актів форми КБ-2в робіт та витрат, не передбачених договірною ціною, проектно-кошторисною документацією та локальними кошторисами, чим завищено вартість робіт та послуг, виконаних/наданих підрядниками, що призвело до незаконного витрачання підприємством коштів та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів.

Оскільки висновки відповідача потребували спеціальних технічних знань, позивачем для перевірки висновків відповідача було замовлено ряд судово будівельно-технічних експертиз, висновки за результатом проведення яких позивачем подано суду.

Поданими позивачем до суду звітами за результатами експертного дослідження щодо відповідності витрат обсягам фактично виконаних робіт по кожному об`єкту, які підтверджені позитивними експертними оцінками розгляду технічної частини проектної документації, на підставі яких сторонами вносилися зміни до договорів в частині приведення договірної ціни у відповідність із внесеними змінами до проєктно-кошторисної документації та фактично виконаних робіт, а також висновками судових будівельно-технічних експертиз КНДІСЕ від 03.06.2024 № 2285/23-44, від 17.04.2024 № 2279/23-44, від 30.05.2024 № 2288/23-44, від 08.02.2024 № 2280/23-44, від 15.07.2024 № 2289/23-44 та від 19.04.2024 спростовуються висновки відповідача.

Оскільки дослідження цього питання потребує спеціальних технічних знань у сфері будівництва, враховуючи ненадання відповідачем доказів на спростування висновків експертів, суд погоджується з доводами позивача про необґрунтованість висновків та вимог відповідача щодо завищення вартості робіт і послуг та відповідно відсутність збитків у визначених Держаудитслужбою зобов`язаннях позивача перед TOB «АВІТОН БУДПРОЕКТ», ТОВ «ЕНЕРҐО- ІНВЕСТ», ТОВ «БУДІВЕЛЬНО-ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ-16», ТОВ «БМК «МІСТО», ТОВ «Будівництво технології системи», ТзОВ «ЕНЕРГО-ІНВЕСТ», ТОВ «СІЛАРК», TOB «АВІТОН БУДПРОЕКТ», ТОВ « 703 МОЗКО», TOB «ТМК», ТОВ «БТС».

У пунктах № 13 та № 55 відповідачем висунуто позивачу вимоги про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоди (збитків), заподіяної внаслідок ненарахування мешканцям гуртожитку плати за комунальні послуги з огляду на затверджені норми (нормативи) споживання вказаних комунальних послуг та затверджених уповноваженими органами тарифів вартості надання вказаних комунальних послуг, що призвело до покриття за рахунок КП «Київтеплоенерго» витрат на комунальні послуги (теплопостачання, водопостачання та водовідведення) сторонніх фізичних осіб (мешканців гуртожитку) на загальну суму 1 534 885,43 грн, а також вимогу про здійснення нарахування мешканцям гуртожитку плати за надані їм та спожиті ними комунальні послуги (послуги теплопостачання, водопостачання та водовідведення), зважаючи на затверджені норми (нормативи) споживання вказаних комунальних послуг».

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що на порушення вимог ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктів 20 і 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, із змінами, розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 23.07.2018 № 1294 та від 22.12.2018 № 2340 про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 16.06.2015 №579 «Про затвердження нормативів питного водопостачання та норм споживання послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у місті Києві» КП «Київтеплоенерго» не здійснювалося нарахування мешканцям гуртожитку плати за надані їм та спожиті ними комунальні послуги, виходячи з затверджених норм (нормативів) споживання зазначених комунальних послуг та затверджених уповноваженими органами тарифів вартості надання вказаних комунальних послуг, що призвело до покриття за рахунок КП «Київтеплоенерго» витрат на комунальні послуги (теплопостачання, водопостачання та водовідведення) сторонніх фізичних осіб (мешканців гуртожитку) на загальну суму 1 534 885,43 грн та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на зазначену суму.

Також відповідачем зроблено висновок про те, що нездійснення нарахування мешканцям гуртожитку плати за спожиті ними комунальні послуги, не включення до розрахунку вартості проживання у гуртожитку планового прибутку, в повному обсязі витрат на виплату заробітної плати, не здійснення оплати за проживання в гуртожитку в повному обсязі (з урахуванням вартості сервісних послуг), відсутність стовідсоткового заповнення ліжко-місць гуртожитку, проживання мешканців гуртожитку на постійній основі призвело до недоотримання КП «Київтеплоенерго» доходів (розрахунково) на загальну суму 11 589 070,90 грн.

Не погоджуючись з такими висновками відповідача, позивач зазначив, що гуртожиток є об`єктом нерухомості невиробничого призначення, який розташований на закріпленій за ТЕЦ-5 (СП «КИЇВСЬКІ ТЕЦ» КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» земельній ділянці, і призначений для забезпечення ліжко-місцем персоналу підрозділів останнього та пов`язаний технологічними комунікаціями з ТЕЦ-5 СП «КИЇВСЬКІ ТЕЦ».

Водночас, згідно з приміткою додатку Д «Складові витрат тепла на власні потреби теплових електростанцій і технологічних втрат тепла, пов`язаних з його відпуском» ГКД 34.09.103-96 «Розрахунок звітних техніко-економічних показників електростанції про теплову економічність устаткування. Методичні вказівки» у витрати тепла на власні потреби включається витрати тепла на опалення, гаряче водопостачання і вентиляцію невиробничих приміщень, розташованих на території електростанції, що мають відношення до обслуговування обладнання з виробництва електроенергії і відпуску тепла.

Крім того, приміткою 1 додатку Е «Складові витрат електроенергії на власні потреби теплових електростанцій» Методичних вказівок передбачено, що до витрат на власні потреби включаються також її витрати на освітлення виробничих, адміністративних і побутових приміщень, лабораторій, майстерень, приміщень воєнізованої і пожежної охорони, буфетів, складів з обладнання та запчастин, території електростанції.

Враховуючи вищевикладене та роз`яснення Міністерства енергетики України від 19.08.2022 №26/1.2-4.3-11697 витрати на забезпечення опаленням, водопостачанням та освітленням гуртожитку, який розташовано на території електростанції, позивачем правомірно враховуються на власні технологічні потреби виробництва, які згідно наведених нормативних актів не входять у корисний відпуск товарної продукції теплоелектростанції.

Крім того, на підтвердження аргументів позову в цій частині позивачем надано суду висновок комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 10.05.2023 № 13641/23-72/15098/23-71, яким спростовано висновки відповідача про завдання збитків.

Суд, дослідивши надані сторонами пояснення і докази, дійшов висновки про необґрунтованість висновків та вимог відповідача.

У п. № 15 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоди (збитків), завданої внаслідок незаконної виплати премій директору КП «Київтеплоенерго» ОСОБА_1 за підсумками роботи за III квартал 2019 року та за І квартал 2021 року суму 1 117 165,14 грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 245 776,24 грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог ст. 8 Закону України «Про оплату праці», підпункту 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств», п. 6 розпорядження Київського міського голови від 30.01.2017 № 77 «Про оплату праці керівників державних підприємств, переданих до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», при погіршенні якості роботи, що призвело до невиконання умов Контракту в частині незабезпечення прибуткової діяльності підприємства, здійснено виплату премій директору КП «Київтеплоенерго» ОСОБА_1 за підсумками роботи за III квартал 2019 року та за І квартал 2021 року, що призвело до незаконної виплати заробітної плати на суму 1 117 165,14 грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 245 776,24 грн, та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 1 362 941,38 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що органом управління позивача 22.12.2018 укладено контракт з ОСОБА_1 , за умовами якого останній призначається директором КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО».

Пунктом 2.4.14 Контракту передбачено, що директор зобов`язується забезпечити беззбиткову діяльність підприємства, за умови відсутності збитків підприємства на момент укладення Контракту.

На момент укладення контракту згідно звіту про виконання річного фінансового плану за 9 місяців 2018 року чистий збиток позивача наростаючим підсумком з початку року склав 847532,0 тис. грн. Таким чином, на момент укладення Контракту (22.12.2018) діяльність підприємства вже була збитковою, а тому вимога п. 2.4.14 Контракту: «за умови відсутності збитків підприємства на момент укладення Контракту» не застосовується до директора.

Суд враховує, що згідно ч. 3 ст. 21 КЗпПУ контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, встановлюються сторонами.

Водночас п. 3.5 Контракту передбачено, що розмір оплати праці директора, розмір премії, доплати, надбавки, матеріальної винагороди може бути підвищено або знижено у випадках, передбачених пунктами 3.1 3.3 цього розділу, за рішенням органу управління майном. Рішення стосовно розміру премії директора підприємства, в тому числі її зменшення або скасування приймається органом управління майном, тобто виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з п. 1.1 Контракту від імені виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виступає Департамент житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до умов контракту орган управління підприємства листами від 28.12.2019 № 3 та від 29.04.2021 № 9 погодив виплату і розмір квартальної премії директору за III квартал 2019 року та за І квартал 2021 року.

За таких обставин суд погоджується з аргументами позивача про відсутність у підприємства підстав для невиплати погодженої на умовах контракту органом управління премії директору ОСОБА_1 за ІІІ квартал 2019 р. та за І квартал 2021 р, що також підтверджується листом-роз`ясненням ГУ Держпраці у Київській області від 29.07.2021 №КВ/2/4036-22 та висновками комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 25.10.2023 № 24217/23-71/24218/23-72, а також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 у справі № 757/56832/23-ц. Тому вимогу відповідача в цій суд визнає необґрунтованою.

У пунктах № 16 та № 65 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоди (збитків), завданої внаслідок непроведення нарахування штрафних санкцій за допущене ТОВ «ФЗСолюшіонс» порушення в частині перерахування коштів на сплату ПДВ без погодження КП «Київтеплоенерго» та ненарахування штрафних санкцій за порушення ТОВ «ФЗСолюшіонс» умов договору на загальну на суму 1 236 728,48 грн. та вимогу про здійснення контролю за виконанням умов договору, укладеного з TOB «ФЗ Солюшіонс» у частині використання підрядником коштів без погодження із замовником робіт, отриманих як попередня оплата.

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що на порушення вимог ст. 629 ЦК України, пунктів 4 та 5 додаткової угоди від 18.12.2020 № 1 до договору від 19.10.2020 № 1208/ЗЕ-20 та пункту 7.2.1 Договору № 1208/ЗЕ-20, КП «Київтеплоенерго» не проведено нарахування штрафних санкцій за допущене ТОВ «ФЗ Солюшіонс» порушення в частині перерахування коштів на сплату ПДВ без погодження КП «Київтеплоенерго» та ненарахування штрафних санкцій за порушення умов договору, що призвело до недоотримання КП «Київтеплоенерго» доходів на суму 1 236 728,48 грн та втрат фінансових ресурсів на зазначену суму, а також висновком про не здійснення підприємством належного контролю за виконанням умов договору, укладеного з ТОВ «ФЗ Солюшіонс», що призвело до можливості використання підрядником коштів на суму 17 667 549,77 грн без погодження із замовником робіт, отриманих як попередня оплата на сплату податку на додану вартість.

Даючи оцінку наведеній вимозі відповідача, суд виходить з того, що за своєю правовою природою податки (у тому числі ПДВ) є обов`язковими платежами, що стягуються державою на підставі імперативних норм податкового права з метою формування державного бюджету за рахунок коштів платників податків як одного з основних джерел державних доходів.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про те, що сплата податків є передбаченим законодавством обов`язком платника податків, а тому їх сплата не потребує додаткового погодження контрагентами платника податків.

Суд також враховує, що перерахування коштів попередньої оплати за договором від 19.10.2020 № 1208/ЗЕ-20 здійснені позивачем у відповідності до затвердженого наказом головного розпорядника бюджетних коштів від 08.12.2020 № 98-ОД Положення про здійснення попередньої оплати за рахунок бюджетних коштів, шляхом їх перерахування на небюджетний рахунок ТОВ «ФЗ Солюшіонс» у державній казначейській службі згідно Порядку казначейського обслуговування небюджетних рахунків клієнтів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 21.07.2014 № 770, пунктом 18 якого органи казначейської служби при здійсненні платежів з небюджетного рахунку підрядника проводить платіж після здійснення перевірки наданих документів на відповідність вимогам законодавства. Отже, проведення платежу органами казначейської служби є додатковим підтвердженням законності здійснення платежу підрядником із сплати ПДВ.

Враховуючи наведені обставини, ненадання відповідачем доказів на спростування наведених вище обставин та наданого позивачем висновку судової економічної експертизи КНДІСЕ від 23.11.2023 № 13644/23-71, яким також не підтверджено висновки відповідача, суд визнає вимоги відповідача необґрунтованими.

У пунктах №№ 18, 22, 24 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоду (збитки), заподіяні внаслідок невжиття передбачених права на звернення у встановленому порядку до суду за відповідною підвідомчістю та через пропуск терміну позовної давності втрачено боржника у зобов`язанні ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Каскад» на суму 1 174 179,17 грн, через не забезпечення вжиття повного комплексу дій у частині стягнення боргу з ТОВ «Балтика» на суму 568 056,91 грн, ДП «Центр-Сервіс» на суму 407 489,44 грн, що призвело до втрати дебітора у зобов`язанні, недоотримання КП «Київтеплоенерго» доходів та втрат фінансових ресурсів на зазначену суму.

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що на порушення вимог ст. 193 ГК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 4 ГПК України, глави 19 та ст. 258 ЦК України через неналежне виконання договору, невжиття передбачених права на звернення у встановленому порядку до суду за відповідною підвідомчістю та через пропуск терміну позовної давності втрачено боржника у зобов`язанні ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Каскад», та не забезпечення вжиття повного комплексу дій у частині стягнення боргу з ТОВ «Балтика» і ДП «Центр-Сервіс», що призвело до недоотримання КП «Київтеплоенерго» доходів та втрат фінансових ресурсів.

Суд погоджується з аргументами позивача про те, що відмова суду у задоволенні вимог до ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Каскад» на суму 1 174 179,17 грн обумовлена не пропуском строку позовної давності, а саме встановленими Верховним Судом у справі № 910/12640/14 обставинами передачі боржником житлових будинків територіальній громаді відповідно до вимог ч. 13 ст. 41, абз. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ч. 7 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Таким чином, оскільки за висновками суду ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Каскад» не було споживачем послуг, тобто не було боржником позивача, тому висновок про завдання збитків внаслідок втрати позивачем неіснуючого боржника є необґрунтованим, у зв`язку з тим, що позивач не міг зазнати збитків від втрати боржника у неіснуючому зобов`язанні. Подібні обставини зумовили неможливість стягнення визначеної відповідачем заборгованості із ТОВ «Балтика» та ДП «Центр-Сервіс», оскільки судами було встановлено, що вказані суб`єкти господарювання не були власниками об`єктів, по яких помилково нараховано заборгованість за теплопостачання.

Суд визнає вимоги відповідача необґрунтованими, оскільки визначені у цих вимогах відповідача зобов`язання є частиною загальної дебіторської заборгованості, набутої позивачем за договорами цесії від 11.10.2018 №№ 601-18, 602-18, 603-18, про неправомірність визнання наслідків реалізації таких вимог збитками вже надано висновок суду у цьому рішенні при оцінці вимоги відповідача за № 1, який також ґрунтується на висновках комплексної судової економічної експертизи КНДІСЕ 02.11.2023 № 13638/23-71 і рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 26.04.24 у справі № 760/13053/23.

У п. № 25 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення відшкодування, в тому числі відповідно до норм статей 130-136 КЗпПУ, на користь підприємства шкоду (збитки), заподіяні внаслідок виплати надбавки заступнику директора з інвестиційної діяльності та перспективного розвитку ОСОБА_2 за відзначення державною нагородою, яка не передбачена у Колективному договорі на 2017-2019 роки, на суму 216 224,48 грн, та зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 47 569,39 грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог ст. 15 Закону України «Про оплату праці» здійснено виплату надбавки заступнику директора з інвестиційної діяльності та перспективного розвитку ОСОБА_2 за відзначення державною нагородою, яка не передбачена в Колективному договорі на 2017-2019 роки, що призвело до незаконної виплати заробітної плати на суму 216 224,48 грн, зайвого відрахування єдиного соціального внеску на суму 47 569,39 грн, та втрат фінансових (матеріальних) ресурсів на загальну суму 263 793,87 грн».

Судом встановлено, що згідно наказу позивача від 28.12.2019 №1813, починаючи з 01.01.2020 встановлено заступнику директора з інвестиційної діяльності та перспективного розвитку ОСОБА_2 надбавку за відзначення державною нагородою орденом княгині Ольги ІІІ ступеня, у розмірі 20 % посадового окладу. Водночас, виплата такої надбавки передбачена Переліком доплат і надбавок до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) працівників КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», який є Додатком 4 до Положення про оплату праці у КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», що є додатком 1 до Колективного договору на 2020-2022 рр.

Отже, лише з 2020 року здійснювалося нарахування та виплата надбавки ОСОБА_2 за відзначення державною нагородою згідно умов Колективного договору КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на 2020-2022 рр, звідси, необґрунтованим є висновок відповідача про виплату надбавки, не передбаченої умовами Колективного договору КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на 2017-2019 рр., оскільки на умовах колективного договору на 2017-2019 рр. такі надбавки ОСОБА_2 не нараховувалися та не виплачувалися.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що виплата надбавки здійснювалась позивачем із дотриманням умов Колективного договору на 2020-2022 рр., а висновок про завдання збитків на суму 263 793,87 грн внаслідок виплати надбавки за відзначення державною нагородою також спростовується висновком комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 16.05.2023 № 13643/23-72/16053/23-71 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 № 757/56832/23-ц, наказом директора КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» № 1813 від 28.12.2019 та положеннями Додатку 4 до Положення про оплату праці, який є додатком 1 до Колективного договору на 2020-2022 рр.

У п. № 32 відповідачем висунуто позивачу вимогу розглянути питання щодо утримання не передбачених нормативними актами посад виконавчого директора, технічного директора і директора з регуляторної політики та комерційних питань, внаслідок чого здійснено зайвих, непродуктивних витрат на оплату праці управління Підприємством на суму 4 796 751,97 грн.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог ч. 2 ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», абз. 4 п. 2.3 розділу II «У сфері гарантій з оплати праці» Галузевої угоди на 2016-2018, розділу 5 «Управління підприємством Статуту КП «Київтеплоенерго» в редакції від 13.05.2016, розділу 7 «Управління підприємством Статуту» в редакції від 30.07.2018 та Колективний договір КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на 2017-2019 роки (зі змінами) здійснено зайвих, непродуктивних витрат на оплату праці управління Підприємством на суму 4 796 751,97 грн через утримання не передбачених нормативними актами посад виконавчого директора, технічного директора і директора з регуляторної політики та комерційних питань.

При наданні оцінки даній вимозі відповідача суд виходить з приписів ч. 3 ст. 64 ГК України, якими передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

При цьому, відповідно до п. 5.4.2 Статуту КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» директор підприємства затверджує структуру та штатний розпис Підприємства, положення про його структурні підрозділи, посадові інструкції працівників Підприємства.

Відповідно до наданих позивачем пояснень і доказів посади виконавчого директора, технічного директора та директора з регуляторної політики та комерційних питань були передбачені штатним розписом підприємства та Колективним договором КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на 2017-2019, із врахуванням змін та доповнень.

Водночас суд визнає слушним аргументи позивача про те, що згідно примітки 2 Додатку В (обов`язковий) Класифікатора професій ДК 003:2010 назви професій можуть бути розширені за потребою користувача термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови дотримання лаконічності викладу, якщо інше не передбачено в КП чи відповідних законодавчо-правових актах.

На підтвердження аргументів позивачем надано суду лист ГУ Держпраці у Київській області від 29.07.2022 № КВ/2/4036-22, яким роз`яснено, що комунальне підприємство може ввести посади виконавчого директора, технічного директора і директора з регуляторної політики та комерційних питань навіть у випадку, якщо такі посади не передбачені статутом підприємства і навіть у разі відсутності відповідних схем посадових окладів за цими посадами у Галузевій угоді, якою керується підприємство, для чого достатнім є внесення відповідних змін до штатного розпису підприємства та встановлення розмірів оплати праці для таких посад у колективному договорі.

Таким чином, в умовах передбачення штатним розписом підприємства посад виконавчого директора, технічного директора та директора з регуляторної політики та комерційних питань, які також передбачені внесеними змінами до Колективного договору 2017-2019, висновок про фінансові витрати при фактично виконаній такими працівниками на посадах роботі не відповідає фактичним обставинам і також спростовується наданим позивачем суду висновком комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 16.05.2023 № 13643/23-72/16053/23-71 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 у справі №757/56832/23-ц.

У п.п. №№ 33, 34, 42, 44, 52 відповідачем висунуто позивачу вимогу здійснити коригування забезпечень на матеріальну допомогу при виході на пенсію і винагороди до ювілейних дат на суму 36 114,1 тис. грн, коригування забезпечень на виплату пільгових пенсій працівникам на суму 11 970,1 тис. грн, проводити створення забезпечень на виплати працівникам відповідно до вимог Колективного договору (у разі наявності фінансової можливості і коштів) та не допускати безпідставного створення забезпечення на виплату пільгових пенсій працівникам.

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано такими висновками:

- на порушення вимог п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго» (додаток 1 до Колективного договору на 2017-2019 роки, п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго (додаток 1 до Колективного договору на 2017-2019 роки), п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго» (додаток 1 до Колективного договору на 2020-2022 роки), п. 3.5 Положення про надання матеріальної допомоги у КП «Київтеплоенерго» (додаток 8 до Колективного договору на 2020-2022 роки) КП «Київтеплоенерго» створено забезпечень на матеріальну допомогу при виході на пенсію і винагороди до ювілейних дат, та проведено їх нарахування та виплату, що призвело до завищення витрат на загальну суму Підприємства на суму 36 114,1 тис. грн.

- на порушення вимог абзацу 13 п. 8.7.4 «Забезпечення виплат працівникам» розділу 8 «Зобов`язання» Положення про облікову політику комунального підприємства «Київтеплоенерго, затвердженого наказом від 31.10.2019 № 880, КП «Київтеплоенерго» за 2020 рік за І півріччя 2021 року безпідставно створено забезпечення на виплату пільгових пенсій працівникам на загальну суму 22 528,2 тис. грн і завищено витрати на ці забезпечення на загальну суму 11 970,1 тис. грн.

- на порушення вимог п. 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго» (додаток 1 до Колективного договору на 2017- 2019 роки»), пункту 3.3.5 розділу 3.3 Положення про оплату праці в КП «Київтеплоенерго» (додаток 1 до Колективного договору на 2020-2022 роки»), п. 3.5 Положення про надання матеріальної допомоги у КП «Київтеплоенерго» (додаток 8 до Колективного договору на 2020-2022 роки»), за відсутності фінансової можливості і коштів КП «Київтеплоенерго» безпідставно створено забезпечення на матеріальну допомогу при виході на пенсію і винагороди до ювілейних дат на загальну суму 166 630,2 тис. грн.

- на порушення вимог абзацу тринадцятого пункту 8.7.4 «Забезпечення виплат працівникам» розділу 8 «Зобов`язання» підприємством Положення про облікову політику за 2020 рік і за І півріччя 2021 року безпідставно створено забезпечення на виплату пільгових пенсій працівникам на загальну суму 22 528,2 тис. грн.

Суд, надавши оцінку аргументам сторін і поданим на їх обґрунтування доказам, враховуючи, що питання створення забезпечень стосується облікової політики підприємства, а їх фахова оцінка потребує спеціальних економічних знань, тому враховуючи висновки судових експертів, зроблених за результатом проведення комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 24.11.2023 № 24371/23-71/24372/23-72, за яким кваліфікованими судовими експертами із застосуванням спеціальних знань (не у сфері права) за спеціальностями: 11.1 «Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності»; 11.2 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій»; 11.3 «Дослідження документів фінансово-кредитних операцій», зроблено висновок про те, що визначені Держаудитслужбою збитки на суму 36 114,1 тис. грн та на суму 11 970,1 тис. грн від створення позивачем забезпечень є необґрунтованими і не підтверджуються документально.

Враховуючи ненадання відповідачем суду доказів методологічної або фактичної невідповідності висновку експертів, суд визнає вимоги відповідача необґрунтованими.

У п. № 35 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення позивачем приведення завищеної суми договору на суму 15 405 300 грн, укладеного з ТОВ «Бердичівський машинобудівний завод «ПРОГРЕС» (надалі перейменований у ТОВ «ФЗ Солюшіонс») для виконання робіт з технічного переоснащення СП «Завод «Енергія» відповідні до вимог Правил визначення вартості будівництва, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 № 293.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог п. 6.2.10 ДСТУ 1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва» затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 № 293, завищено суму договору на загальну суму 15 405 300 грн, укладеного з ТОВ «Бердичівський машинобудівний завод «ПРОГРЕС» (надалі перейменований в ТОВ «ФЗ Солюшіонс») для виконання робіт з технічного переоснащення СП «Завод «Енергія» КП «Київтеплоенерго» в частині системи очищення димових газів по вул. Колекторній, 44 у Дарницькому районі м. Києва, який фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету м. Києва. Зазначене порушення може призвести до завищення вартості виконаних будівельних робіт та зайвого використання коштів місцевого бюджету на зазначену суму.

Матеріалами справи підтверджується, що для виконання вимоги відповідача позивач з метою внесення змін до кошторисної документації направив до ТОВ «ФЗ Солюшіонс» лист від 02.01.2023 № 43/43/1 та проект додаткової угоди про внесення змін до договору щодо виключення коштів на покриття ризику на суму 15 405 300,00 грн, однак контрагент листом від 03.01.2023 № 23К-Е-001 відмовив у внесенні запропонованих позивачем змін до договору з підстав включення їх у відповідності до вимог ДСТУ 1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва».

За таких обставин, оскільки договір від 19.10.2020 № 1208/ЗЕ-20 укладено з дотриманням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», на конкурентних засадах, правомірність укладення якого перевірена Держаудислужбою під час моніторингу публічної закупівлі UA-2020-08-12-005041-b та підтверджена остаточними судовими рішеннями у справі № 640/30987/20, враховуючи приписи ч. 1 ст. 651 ЦК України, за якими зміна або розірвання договору допускається лише за взаємною згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки позивач не наділений правом одностороннього внесення змін до умов договору, враховуючи, що вимога відповідача не передбачає інших шляхів її реалізації, тому суд погоджується з її необґрунтованістю, оскільки законодавством не забезпечено шляхів виконання такої вимоги позивачем.

У п. № 37 відповідачем висунуто позивачу вимогу про здійснення контролю за відповідністю фактичних доходів та витрат від господарської діяльності з виробництва теплової енергії структурі затверджених тарифів на відповідні періоди.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що внаслідок неналежного технічного стану теплових мереж КП «Київтеплоенерго» зазнано втрат теплової енергії під час її транспортування тепловими мережами та втрати питної води в мережах на загальну суму 7 774 006,1 тис. грн.

Суд погоджується з аргументами позивача про необґрунтованість такої вимоги відповідача, оскільки вона є декларативною і не містить у собі вказівок на спосіб виконання такої вимоги. Згідно пояснень позивача реалізація оскарженої вимоги відповідача потребує значних капіталовкладень, джерела реалізації яких у позивача відсутні. Позивачем зазначено, що такі заходи передбачені Схемою теплопостачання м. Києва до 2030 року, затвердженою наказом Мінрегіону від 15.06.2021 №154, реалізація якої станом на 2021 рік потребувала капіталовкладень на суму 46,7 млрд. грн, однак наразі витрати на фінансування реалізації заходів з модернізації усіх закріплених за позивачем теплових мереж столиці не включені до тарифів позивача на теплопостачання, як наслідок такі джерела відсутні у позивача, і навіть не передбачені у міському бюджеті.

У п. № 38 відповідачем висунуто позивачу вимогу про здійснення контролю за відповідністю фактичних доходів та витрат від господарської діяльності з виробництва теплової енергії структурі затверджених тарифів на відповідні періоди.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що внаслідок невідповідності планових витрат окремих статей у структурі діючих тарифів на виробництво теплової енергії і фактичних, зокрема, перевитрати у 2018 році на загальну суму 235 160,42 тис. грн та економії у 2019-2020 роках на загальну суму 1 009 202,55 тис. грн (за результатами перевірки НКРЕКП), що призводить до невідповідності фактичних доходів та витрат від господарської діяльності з виробництва теплової енергії структурі затверджених тарифів на відповідні періоди.

Суд погоджується з аргументами позивача про те, що така вимога відповідача є декларативною і не містить у собі вказівок на спосіб виконання такої вимоги, враховуючи нормативно закріплені принципи тарифоутворення.

Заслуговує на увагу також аргумент позивача про те, що порядок врегулювання виявлених НКРЕКП при перевірці ліцензованої діяльності позивача таких відхилень, які продубльовано відповідачем у вимозі, нормативно врегульовано Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 та визначеною названим Порядком методологією формування тарифів шляхом врахування таких відхилень при формуванні тарифів на наступний період.

Отже, відхилення показників окремих статей планових витрат від фактичних є звичайною процедурою державного регулювання цін, яка чітко врегульована законодавством, а тому суд визнає таку вимогу необґрунтованою, оскільки вона є формальним відтворенням результатів перевірки іншого державного органу (НКРЕКП), які на час перевірки вже були врегульовані без участі позивача і висновків відповідача.

У п. № 39 відповідачем висунуто позивачу вимогу про неухильне дотримування вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» від 01.06.2011 № 869 при формуванні тарифів на транспортування теплової енергії у частині обґрунтованості розрахунків.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що у складі дебіторської заборгованості КП «Київтеплоенерго» за надання послуг з транспортування теплової енергії тепловими мережами станом на 01.07.2021 обліковується сума нарахованих доходів, розрахованих згідно з тарифами, затвердженими розпорядженнями КМДА, у розмірі 313 426 729,74 грн, яку ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» оскаржує в судах.

Суд погоджується з аргументами позивача про необґрунтованість висновків та вимоги відповідача, оскільки оскаржений висновок і вимогу відповідач сформував на підставі помилкових висновків постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2021 у справі № 910/18914/20 та рішення Господарського суду м. Києва від 09.09.2021 у справі № 910/6306/21, які скасовані постановами Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 910/18914/20 та від 05.10.2022 у справі № 910/6306/21

Водночас, постановою Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 910/6306/21 підтверджено правильність застосування позивачем тарифів на транспортування теплової енергії у взаємовідносинах із ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ».

Таким чином, висновок відповідача про неправильне застосування позивачем тарифів на транспортування теплової енергії спростовується висновком Верховного Суду, зробленим у постанові від 12.06.2024 у справі № 910/6306/21.

У п. № 40 відповідачем висунуто позивачу вимогу про здійснення контролю за дотриманням положень підпункту 4 п. 3 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-ІХ та не проводити нарахування споживачам, які мають заборгованість за комунальні послуги (опалення, гаряча вода), 3% річних та інфляційні втрати на суму боргу, що виник в період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що здійснення КП «Київтеплоенерго» за період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (C0VID-19), нарахування доходів 3% річних та інфляційної складової боргу споживачам-боржникам загалом на суму 297 997 641,97 грн, що не відповідає положенням пп. 4 п. З розділу II Закону України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

За вказаним пунктом вимога відповідача ґрунтується на висновках останнього, зроблених у Акті ревізії від 04.02.2022 № 05-21/2 на підставі помилкових висновків Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, які стали підставою для відкриття останнім 17.09.2021 стосовно позивача справи № 129/60/135-рк/к.21 за ознаками порушення антиконкурентного законодавства по факту нарахування в період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19) на суму боргу споживачів за опалення та гарячу воду 3 % річних та інфляційних втрат.

Позивачем долучено до матеріалів справи рішення Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 08.08.2024 № 60/112-р/к у справі № 129/60/135-рк/к.21, яким закрито провадження у справі з підстав правомірності дій позивача з нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу, який виник в період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Дослідивши матеріали справи, суд погоджується з аргументами позивача про відсутність законодавчої заборони позивачу на нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу, який виник в період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому висновки і вимога відповідача визнається судом необґрунтованими.

У п. № 41 відповідачем висунуто позивачу вимогу про недопущення тривалого отримання дозволу на виконання робіт, наслідком якого є несвоєчасне виконання робіт та відволікання (іммобілізації) з обігу підприємства коштів, спрямованих підряднику, та кредитування комерційної структури за рахунок коштів місцевого бюджету.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що тривале отримання дозволу на виконання робіт призвело до несвоєчасного виконання робіт та відволікання (іммобілізації) коштів, спрямованих підряднику (ТОВ «Солюшіонс»), на суму 216 000 000 грн з обігу підприємства і кредитування комерційної структури за рахунок коштів місцевого бюджету

Суд визнає таку вимогу декларативною, такою, що не визначає конкретних дій для її виконання, водночас суд погоджується із обґрунтованістю аргументів позивача про ненадання відповідачем доказів на підтвердження використання коштів у розмірі 216 000 000 грн всупереч вимогам постанови Кабінету міністрів України від 04.12.2019 № 1070 «Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» або наказу Департаменту житлово-комунальної інфраструктури від 08.12.2020 № 98-ОД, що є свідченням необґрунтованості висновків та вимоги відповідача.

У п. № 43 відповідачем висунуто позивачу вимогу про здійснення контролю за реалізацією електричної енергії ТОВ «Енерджікс» за цінами, не нижчими ніж ті, які склалися на ринку на добу наперед.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що здійснення реалізації виробленої позивачем електричної енергії ТОВ «Енерджікс» за цінами, нижчими ніж ті, що склалися на ринку на добу наперед, призвело до втрати КП «Київтеплоенерго» доходів (розрахунково) на суму 162 273 тис. грн.

Необґрунтованість таких висновків і вимог відповідача позивач обґрунтовує невстановленням регулятором у сфері енергетики НКРЕКП за результатом планової перевірки ліцензованої діяльності позивача з виробництва електричної енергії, порушень позивачем порядку реалізації електроенергії на організованих сегментах ринку електричної енергії.

Суд враховує, що визначення порядку і долі участі виробника електричної енергії на створених Законом України «Про ринок електричної енергії» ринках електричної енергії («Внутрішньодобовий ринок», «Ринок на добу наперед", «Роздрібний ринок», «Ринок двосторонніх договорів», «Балансуючий ринок», «Ринок допоміжних послуг»), є невід`ємною частиною підприємницької діяльності виробника, а тому втручання органу державної влади у підприємницьку діяльність суб`єкта господарювання шляхом визначення конкретних способів реалізації товарів/послуг може здійснюватися виключно у передбачених законом випадках. Оскільки відповідачем не доведено суду права відповідача на визначення порядку реалізації товарів суб`єктами контролю, а також враховуючи висновки комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 20.04.2023 № 32050/22-71/13011/23-71/13646/23-71, якими спростовано визначену відповідачем втрату доходів, суд визнає необґрунтованими висновок та вимогу відповідача.

У п. № 45 відповідачем висунуто позивачу вимогу про забезпечення виконання заходів, передбачених Інвестиційною програмою з виробництва теплової енергії, її транспортування та постачання в повному обсязі, джерелами фінансування якої визначати кошти, отримані від провадження ліцензованої діяльності, та за рахунок інших надходжень, отриманих від інших видів господарської діяльності, залучених коштів, бюджетних коштів тощо.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про невиконання КП «Київтеплоенерго» в повному обсязі заходів, передбачених Інвестиційною програмою та Планом витрат за джерелами фінансування на виконання для врахування у структурі тарифів на 12 місяців 2019 року не оновлено (не відтворено) основних засобів на суму 136 114,32 тис. грн.

Вимога відповідачем ґрунтується на результатах проведеної регулятором НКРЕКП планової перевірки ліцензованої діяльності позивача з виробництва теплової енергії.

Суд, звертаючись до вже висловлених у цьому рішенні висновків при дослідженні вимоги відповідача за № 38, погоджується з аргументами позивача про те, що така вимога відповідача є декларативною і не містить у собі вказівок на спосіб виконання такої вимоги, враховуючи нормативно закріплені принципи тарифоутворення, у тому числі в частині інвестиційної складової. Зокрема, порядок врегулювання виявлених НКРЕКП при перевірці ліцензованої діяльності позивача недоліків, які продубльовано відповідачем у вимозі, нормативно врегульовано актами НКРЕКП шляхом врахування таких відхилень при формуванні тарифів на наступний період.

Отже, питання врегулювання невиконаної частини інвестиційної програми ліцензіатів є звичайною процедурою державного регулювання, яка чітко врегульована законодавством, а тому суд визнає таку вимогу необґрунтованою, оскільки вона є формальним відтворенням результатів перевірки іншого державного органу (НКРЕКП), які на час перевірки вже врегульовані актами НКРЕКП за результатам проведеної перевірки.

У п. № 46 відповідачем висунуто позивачу вимогу про здійснення контролю за закупівлею природного газу за цінами, що не перевищують ціни, визначені в Прейскуранті на природний газ із ресурсів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що закупівля КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» протягом травня - грудня 2018 року у ПрАТ «Видобувна компанія «УКРНАФТОБУРІННЯ» та ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» природного газу за цінами, що перевищують ціни на природний газ, визначені в Прейскуранті на природний газ із ресурсів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», спричинила додаткові витрати на суму 109 135,98 тис. грн.

На спростування такого висновку відповідача позивачем надано листи від 15.05.2018 № 31, від 12.07.2018 № 32АУ/6/1/548, від 12.07.2018 № 32АУ/6/1/549, від 31.07.2018 № 32АУ/6/800, від 14.08.2018 № 32АУ/6/1/1039, від 29.08.2018 № 32 АУ/6/4/1283 та від 28.09.2018 № 32АУ/6/1/1700, якими позивач звертався до ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з пропозицією укладення договорів на постачання природного газу, однак ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відмовив позивачу в укладенні договорів (листи від 22.05.2018 № 26-3323/1.2.-18, 26.07.2018 № 26-4353/1.2-18, від 03.08.2018 № 26-4735/1.2-18, від 27.08.2018 № 26-5372/1.2-18, від 07.09.2018 № 26-5745/1.2-18 та від 08.10.2018 № 26-6402/1.2-18), висунувши умову про можливість укладення договорів лише після вирішення питання правонаступництва підприємства за борговими зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відповідно до ст. 22 Закону України «Про теплопостачання».

Тому, позивач на час врегулювання взаємовідносин з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в частині правонаступництва боргових зобов`язань ПАТ «Київенерго» згідно ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», на виконання протокольного доручення Першого Віце-прем`єр-міністра України С. Кубіва, за результатами проведеної 30.07.2018 наради про проблемні питання постачання природного газу на об`єкти теплопостачання м. Києва та обов`язкових в силу приписів постанови Кабінету міністрів України від 17.06.2015 № 409, протоколів Постійної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської від 24.07.2018 № 39 та від 31.07.2018 № 40 здійснив закупівлю природного газу на вільному ринку у ПрАТ «Видобувна компанія «УКРНАФТОБУРІННЯ» та ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС».

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи висновок судової економічної експертизи КНДІСЕ від 02.11.2023 № 13637/23-72, яким спростовано висновок відповідача про завдання збитків на суму 109 135,98 тис. грн внаслідок закупівлі позивачем природного газу у ПрАТ «Видобувна компанія «УКРНАФТОБУРІННЯ» та ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС», дійшов висновку про необґрунтованість висновку та вимоги відповідача.

У п. № 47 відповідачем висунуто позивачу вимогу про здійснення контролю за перерахуванням в повному обсязі коштів, що надійшли від споживачів в рахунок погашення заборгованості щодо Мирової угоди, на рахунки АТ «НАК «Нафтогаз України».

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що зарахування на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, відкриті КП «Київтеплоенерго» у філії АТ «Ощадбанк», коштів на суму 58 206 797,70 грн, що надійшли від споживачів в рахунок погашення заборгованості по Мировій угоді, які в повному обсязі не перераховувалися на рахунки АТ «НАК «Нафтогаз України», як це передбачено умовами Мирової угоди, а уповноваженим банком проведено їх розподіл відповідно до реєстру нормативів, затверджених НКРЕКП

На обґрунтування неправомірності таких висновків відповідача позивач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1113 «Деякі питання сталого функціонування системи теплозабезпечення м. Києва», якою врегульовано порядок погашення позивачем заборгованості перед АТ «НАК «Нафтогаз України» шляхом укладення договорів реструктуризації заборгованості. Також позивачем надано суду докази належного виконання умов укладених на виконання названої постанови договорів реструктуризації заборгованості.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що оскаржена позивачем вимога відповідача є декларативною, а висновки відповідача про порушення позивачем умов Мирової угоди з АТ «НАК «Нафтогаз України» спростовуються матеріалами справи, зокрема, виконанням позивачем умов погашення реструктуризованої заборгованості за Мировою угодою, а тому висновки та вимогу відповідача суд визнає необґрунтованою.

У п. № 51 відповідачем висунуто позивачу вимогу вжити заходів щодо добудови та введення в експлуатацію об`єктів незавершеного будівництва, які не втратили своєї актуальності, або щодо їх консервації з метою їх збереження.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що припинення фінансування 24 об`єктів незавершеного капітального будівництва, розпочатих у минулих періодах, та не вжитих заходів щодо їх збереження може призвести до втрати активів на суму 36 104 762,64 грн.

На спростування таких висновків відповідача позивачем зазначено, що ним було вжито заходів по 10 об`єктам незавершеного будівництва на загальну суму 31 312,60 тис. грн, з яких по 4 об`єктам на суму 28 545,90 тис. грн завершені будівельно-монтажні роботи, об`єкти введені в експлуатацію, по 4 об`єктам на суму 1 817,70 тис. грн розроблена проєктно-кошторисна документація, однак за відсутності тарифних джерел фінансування проведення робіт наразі відкладається, а щодо двох об`єктів на суму 949,00 тис. грн оформлюються документи на списання.

Однак, наведена інформація не була врахована відповідачем при здійсненні заходів державного фінансового контролю.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що доводи відповідача про невжиття позивачем заходів по об`єктах незавершеного будівництва є необґрунтованими, а вимога про за цим пунктом декларативною, тому визнається судом також необґрунтованою.

У пунктах № 53 та № 54 відповідачем висунуто позивачу вимогу здійснювати незалежну експертну оцінку майна у разі придбання майна, яке попередньо запропоновано в оренду за договорами позички, а також вимогу щодо приведення обліку активів, що були передані від ПАТ «Київенерго», у відповідність, враховуючи їх функції активів для забезпечення фінансово- господарської діяльності КП «Київтеплоенерго».

Такі вимоги відповідачем обґрунтовано висновком про те, що неефективне управління фінансовими ресурсами в частині нездійснення незалежним експертом оцінки майна, що було запропоновано в оренду за договорами позички від 30.04.2018 № 553-18 з ПАТ «Київенерго», та надалі запропоновано для придбання, призвело до придбання значної частки вищезазначеного майна за завищеними цінами на 18 203,9 тис. грн, зі значним зносом та яке протягом року було визнане непридатним для використання, а також про те. що облік основних засобів не за справедливою вартістю призвів до зменшення активів тільки в частині обліку автотранспорту біля 17 722,1 тис. грн, устаткування (верстати, трансформатори тощо) близько 892 тис. грн (порівняно ціни на вторинному ринку аналогічного б/у транспорту та устаткування)».

Суд визнає такі висновки та вимоги відповідача необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наявною в матеріалах справи рецензією КНДІСЕ від 17.07.2019 № 2901/19-42/2902/19-53/2903/19-56 на звіт про оцінку індивідуально визначеного майна, за якими була визначена вартість майна, у тому числі визначена у договорі купівлі-продажу від 27.09.2018 № 223/ДПЗ-18.

У п. № 56 відповідачем висунуто позивачу вимогу здійснювати при прийнятті рішень щодо придбання автотранспортних засобів аналіз фінансового ринку: кредитування (кредит, фінансовий лізинг тощо), кредитори (банки, фінансові установи) та пропозиції офіційних представників автомобільних концернів, що діють на території України, співпрацюють з великою кількістю банківських установ та надають гарантоване обслуговування автотранспортних засобів.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про прийняття неефективних управлінських рішень при оформленні договорів фінансового лізингу на придбання нових автотранспортних засобів, що призвело до додаткових розрахункових витрат до 6 931,7 тис. грн.

Суд наголошує на тому, що обрання суб`єктом господарювання ринків та порядку придбання майна є невід`ємною частиною підприємницької діяльності, а тому неправомірним є втручання органу державної влади у підприємницьку діяльність суб`єкта господарювання шляхом визначення конкретних способів придбання майна, зокрема, замість визначеного позивачем на власний ризик прийнятним спосіб придбання автотранспортних засобів шляхом оформлення договорів фінансового лізингу за прийнятними для позивача умовах вільного ринку, на визначений відповідачем спосіб, а саме у офіційних представників автомобільних концернів, шляхом кредитування.

При цьому, будь-яке втручання суб`єктів владних повноважень у діяльність суб`єктів господарювання має здійснюватися виключно у випадках, в порядку та спосіб, визачений законом. Однак, відповідачем не наведено у власних поясненнях жодних норм права, якими відповідач наділений правом визначати суб`єктам контролю способи придбання товарів та їх продавців.

Водночас, враховуючи надані позивачем пояснення, щодо вжитих ним заходів при обранні способу і оцінки пропозицій для придбання в лізинг транспортних засобів спеціального призначення, що на переконання позивача забезпечило економію коштів, розрахунково на суму 1,9 млн. грн, суд визнає необґрунтованими висновки і вимогу відповідача.

У п. № 57 відповідачем висунуто позивачу вимогу забезпечити проведення інвентаризації основних засобів та відображення обліку з урахуванням їх реального стану вартості активів та валюти балансу.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про наявність в обліку основних засобів, що були фактично відсутні (викрадені) та не придатні до використання на час передачі їх від ПАТ «Київенерго» до Київської міської державної адміністрації, та подальшої передачі до КП «Київтеплоенерго», призвела до завищення в обліку та балансі КП «Київтеплоенерго» вартості активів майже на суму 4 989,6 тис. грн та валюти балансу на зазначену суму.

Суд вкотре наголошує на декларативності вимог відповідача, які не містять конкретних шляхів їх реалізації. Зокрема, висновок відповідача про виявлення за результатом проведеної перевірки обліку позивача, у якому відображено також фактично відсутні (викрадені) та непридатні до використання основних засобів, є підтвердженням вже проведеної позивачем інвентаризації такого майна, за результатом якої позивачем самостійно визначено непридатність до використання закріпленого за ним органом управління майно, а тому додаткова інвентаризація не призведе до реалізації мети, з якою відповідачем пред`явлено вимогу щодо додаткової інвентаризації.

Судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради від 28.07.2016 № 854/854 та наказів Департаменту комунальної власності м. Києва від 30.04.2018 № 224 та від 01.08.2018 № 370 за позивачем закріплено майно комунальної власності, яке повернуто ПАТ «Київенерго». Отже, позивач не приймав майно за актами приймання-передавання, а за ним майно було закріплено розпорядчим актом органу управління, а тому позивач не мав впливу на визначення органом управління переліку майна та прийняття рішення щодо його закріплення чи не закріплення за позивачем.

Водночас, порядок списання об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва регламентовано рішенням Київської міської ради від 27.09.2018 № 1536/5600, на виконання якого позивачем розроблено Положення про списання об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке затверджено наказом 09.01.2019 № 11, пунктами 1.4.-1.10. якого списання викраденого майна відбувається тільки за результатом кримінального провадження, яким буде встановлено винних осіб та вирішено питання компенсації викраденого майна або питання повернення майна у разі його виявлення.

Оскільки у позивача відсутні відомості про завершення кримінальних розслідувань, а відповідачем не надано суду таких відомостей, суд погоджується з аргументами позивача по відсутність у останнього підстав для подання до Департаменту комунальної власності документів на списання такого майна.

З огляду на викладене суд визнає необґрунтованими висновок та вимогу відповідача.

У п. № 58 відповідачем висунуто позивачу вимогу здійснювати контроль за включенням до актів приймання-передачі послуги ТОВ «ФК «ГЕРЦ» обґрунтування та підтвердних документів фактичного надання послуг.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог пункту 2.3 договорів № 2029/ДФ-20 та № 1540/ДФ-19 ТОВ «ФК «ГЕРЦ» включено до актів приймання-передачі послуги за відсутності обґрунтування, «документації» та підтвердних документів до актів приймання-передачі наданих послуг, що не надало можливості підтвердити чи спростувати фактичного надання послуг за вказаними договорами, за які сплачено ТОВ «ФК «ГЕРЦ» коштів на суму 2 847 629 грн, що призвело до непродуктивних витрат на зазначену суму.

Дослідивши матеріали справи та пояснення сторін, суд дійшов висновку про необґрунтованість висновку відповідача та сформованої на його виконання вимоги, які спростовуються долученими позивачем до матеріалів справи звітами ТОВ «ГЕРЦ» (щодо надання допоміжних/консультаційних до фінансових послуг) на виконання Договорів № 2029/ДФ-20 та № 1540/ДФ-19, а також висновком судової економічної експертизи КНДІСЕ від19.07.2023 №19876/23-7.

У п. № 59 відповідачем висунуто позивачу вимогу розглянути питання щодо надання послуг спортивно-оздоровчого комплексу на платній основі, що дасть змогу отримання КП «Київтеплоенерго» додаткових доходів на утримання спортивно-оздоровчого комплексу.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що ненадання спортивно-оздоровчим комплексом послуг КП «Київтеплоенерго» на платній основі для сторонніх відвідувачів спортивно-оздоровчого комплексу (члени родини працівників Підприємства), ненадання вказаних послуг працівникам підприємств енергетичної галузі, комунальних підприємств міста (за укладеними з підприємствами відповідними договорами) призвело до недоотримання КП «Київтеплоенерго» доходів (розрахунково) на суму 2 197 440 грн.

Суд визнає слушним аргументи позивача про те, що за приписами ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» власники підприємств, керівники установ та організацій надають у користування працівникам та членам їх сімей для занять масовим спортом спортивні споруди, що перебувають на балансі відповідних підприємств, установ та організацій, забезпечують функціонування таких спортивних споруд, виділяють кошти на придбання спортивного інвентарю та обладнання, оплату праці відповідних фахівців сфери фізичної культури і спорту, що також кореспондується з розділом ІХ Колективного договору КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», яким визначено, що метою діяльності спортивно-оздоровчого комплексу є створення умов працівникам підприємства, необхідних для розвитку фізичної культури і спорту, а п. 8.2 Колективного договору передбачено, що підприємство зобов`язується надавати безкоштовно профспілковим комітетам необхідні приміщення з усім обладнанням для роботи самих комітетів і для проведення зборів працівників, транспорт, засоби зв`язку, будинки і споруди для проведення культурно-освітньої роботи, спортивно-оздоровчих заходів.

При оцінці висновків відповідача судом також враховано лист ГУ Держпраці у Київській області від 16.05.2019 №54/3/19/7867, у якому наголошено, що виробничий майданчик ТЕЦ-6, на території якої розміщено спортивно-оздоровчий комплекс позивача, внесений до Державного реєстру об`єктів підвищеної небезпеки (запис у журналі обліку реєстрації об`єктів підвищеної небезпеки № 675 від 16.05.2019, код об`єкта 32.40538421.03.2).

За приписами ст. 8 Закону України «Про об`єкти підвищеної небезпеки» суб`єкт господарської діяльності зобов`язаний забезпечувати експлуатацію об`єктів підвищеної небезпеки з додержанням мінімально можливого ризику, тому суд погоджується з аргументами позивача з приводу обов`язку останнього запобігати доступу сторонніх відвідувачів на територію об`єкта підвищеної небезпеки, особливо в умовах військової агресії російської федерації проти України, а тому висновок і вимога відповідача визнаються судом необґрунтованими.

У п. № 60 відповідачем висунуто позивачу вимогу розглянути питання щодо оптимізації штатних та фактичних одиниць працівників ДЗОВ «Енергія» в період відсутності діяльності ДЗОВ «Енергія».

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про прийняття неефективних управлінських рішень щодо включення до штатного розпису дитячого закладу оздоровлення та відпочинку «Енергія» комірника, покоївки, операторів котельні, та фактична наявність вказаних працівників, за відсутності діяльності дитячого закладу оздоровлення та відпочинку «Енергія», що призвело до непродуктивних розрахункових витрат КП «Київтеплоенерго» на загальну суму 2 624 364,25 грн.

Не погоджуюсь з таким висновком, позивач наголошує на тому, що він набув право господарського відання на ДЗОВ «Енергія» у складі цілісного майнового комплексу у 2018 році та, відповідно, має обов`язок з утримання і збереження даного майна, підтримання території у належному стані та забезпечення дотримання прав переведених працівників попереднього користувача вказаного об`єкта із збереженням посад та рівня оплати праці. Функціонал працівників був частково змінений з метою забезпечення саме функцій підтримання у належному стані та збереження майна.

Суд погоджується з аргументами позивача, які обґрунтовуються посиланнями на приписи ч. 3 ст. 64 ГК України про право підприємства самостійно визначати організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, що також додатково підтверджується листом ГУ Держпраці у Київській області у листі від 29.07.2022 № КВ/2/4036-22, висновком експерта за результатами проведення судової економічної експертизи КНДІСЕ від 27.06.2023 № 13634/23-71 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 у справі №757/56832/23-ц, зокрема про обґрунтованість і документальну доведеність витрат з нарахування і виплати заробітної плати працівникам ДЗОВ «Енергія» у сумі 2 076 465,80 грн за фактично виконану роботу з утримання майнового комплексу, а тому висновок та вимога відповідача визнається судом необґрунтованими.

У п. № 62 відповідачем висунуто позивачу вимогу щодо здійснення контролю за укладанням договорів на проведення будівельних робіт, на які немає дозвільної документації, для уникнення неефективного використання коштів та додаткових витрат на сплату штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері будівництва.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про укладання договорів на проведення будівельних робіт, на які відсутня дозвільна документація, на загальну суму 1 280 675,73 тис. грн (без ПДВ), за якими виконано та оплачено Замовником будівельні роботи на суму 767 377,73 тис. грн (без ПДВ), чим порушено вимоги статей 34, 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в частині права виконання замовником робіт після отримання дозволу на виконання будівельних робіт, і які відповідно до п. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, свідчить про неефективне використання коштів та може призвести до додаткових витрат на сплату штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері будівництва розрахунково на суму 99 165,92 тис. грн.

Суд погоджується з аргументами позивача про неконкретність і декларативність вимоги відповідача, якою відповідач не конкретизував, яких саме заходів має вжити позивач, не визначив спосіб усунення виявлених під час моніторингу порушень, оскільки можливість усунення виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких слід вжити уповноваженій особі для усунення порушень. За таких обставин вимога відповідача визнається судом необґрунтованою.

У п. № 65 відповідачем висунуто позивачу вимогу щодо забезпечення відшкодування оплати завищених ресурсів на суму 104 053,12 грн, що виникла внаслідок використання замовником (КП «Київтеплоенерго») та підрядником (ТОВ «Східспецремонт») неуточнених цін ресурсів.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог пунктів 6.3.1 та 6.3.2 ДСТУ-Н Б Д 1.1-2:2013 «Настанова щодо визначення прямих витрат у вартості будівництва», затверджена наказом Мінрегіону України від 27.08.2023 № 405, та пункту 6.3.3 ДСТУ БД 1.1-1:2013 «Правило визначення вартості будівництва, затверджені наказом Мінрегіону від 05.07.2013 № 293, пунктів 6.4.4.1. ДСТУ БД. 1.1-1.2013 «Прямі витрати при визначенні вартості виконаних робіт» замовником (КП «Київтеплоенерго») та підрядником (ТОВ «Східспецремонт») використано не уточнені ціни ресурсів, частина яких закуплена ТОВ «Східспецремонт» за завищеною вартістю на суму 104 053,12 грн.

Судом встановлено, що договори на виконання робіт з ТОВ «Східспецремонт» від 07.03.2019 № 958/КТЕЦ-19, від 07.03.2019 № 959/КТЕЦ-19 та від 14.03.2019 № 989/КТЕЦ-19 укладено за результатом відкритих торгів відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі».

При цьому, відповідно до п. 21 постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 № 668 у разі укладання договору підряду за результатами торгів (тендеру) вид договірної ціни та вимоги до кошторису визначаються у тендерній документації замовника. Договірна ціна у цьому випадку повинна відповідати ціні, зазначеній у тендерній пропозиції визнаного переможцем торгів (тендеру) підрядника.

Згідно із пунктом 6.3.2.2 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 твердий кошторис (тверда договірна ціна) встановлюється незмінним на весь обсяг будівництва з наданням виконавцем робіт гарантій, в тому числі фінансових, щодо реалізації проектних рішень в установлені строки за фіксовану ціну.

Відповідно до пункту 6.4.3 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 за твердої договірної ціни взаєморозрахунки за виконані роботи проводяться на підставі виконаних обсягів робіт та їх вартості, визначеної в договірній ціні, при цьому відповідно до роз`яснення, викладеного у Збірнику ціноутворення № 10 2021 року (стор. 91,) підтвердження вартості матеріальних ресурсів підтвердними документами в такому разі не потребується.

Суд зазначає, що оскільки тендерною документацією вид договірної ціни було визначено як тверда ціна, а тому договірна ціна укладених з переможцем договорів (ТОВ «Східспецремонт»), яка відповідала його тендерним пропозиціям, не підлягала уточненню на ціну закупівлі підрядником використаних ним ресурсів, отже, висновок і вимога відповідача є необґрунтованими.

У п. № 67 відповідачем висунуто позивачу вимогу щодо розгляду питання доцільності здійснення незалежним експертом оцінки майна, що є власністю ПАТ «НВК «ГІРНИЧІ МАШИНИ» та пропонується КП «Київтеплоенерго» для продажу, та внесення змін до пункту 2.1 Договору купівлі-продажу від 04.03.2019 № 933/ДПЗ-19 в частини зміни ціни договору залежно від висновку незалежного експерта.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що неефективні управлінські рішення з управління фінансовими ресурсами при укладанні договору купівлі-продажу від 04.03.2019 № 933/ДПЗ-19 з ПАТ «НВК «ГІРНИЧІ МАШИНИ» у частині незалучення незалежного експерта для оцінка майна, яке раніше було пропоноване для оренди, а надалі для придбання, призвело до значного зростання його вартості, зокрема автотранспорту на 796,5 тис. грн.

Суд визнає такі висновки та вимоги відповідача необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наявною в матеріалах справи рецензією КНДІСЕ від 17.07.2019 № 2901/19-42/2902/19-53/2903/19-56 на звіт про оцінку індивідуально визначеного майна, за якими була визначена вартість майна, у тому числі, як встановлено відповідачем, зазначена у договорі купівлі-продажу від 04.03.2019 № 933/ДПЗ-19.

Водночас, додатковим підтвердженням необґрунтованості висновків відповідача про придбання майна за завищеними на 796,5 тис. грн цінами є доводи позивача про фактичне непридбання ним майна за вказаним договором, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи документального підтвердження виконання сторонами договору купівлі-продажу від 04.03.2019 № 933/ДП3-19, тобто не підтверджено матеріалами справи фактичне придбання такого майна позивачем, а тому висновок відповідача і вимога визнається судом необґрунтованими.

У п. № 68 відповідачем висунуто позивачу вимогу не допускати виплату премії директору підприємства за відсутності затвердженого фінансового плану.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що на порушення вимог абзацу 8 ч. 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.99 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» за відсутності затвердженого фінансового плану на 2019 рік директору підприємства Бінду В.Є. за рішеннями Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за період з 01.01.2019 по 30.05.2019 незаконно нараховано і виплачено премію на загальну суму 727,8 тис. грн, що призвело до втрат (збитків) підприємства на вказану суму.

У заперечення проти таких висновків відповідача позивач зазначив, що річний фінансовий план КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на 2019 рік затверджено наказом Департаменту комунальної власності м. Києва від 31.05.2019 № 303, а виплата директору премії за період з 01.01.2019 по 30.05.2019 проведена за погодженням органу управління підприємства на підставі наказу від 12.06.2019 № 604 у червні 2019 р., тобто після затвердження фінансового плану, що не заперечується відповідачем і встановлено у звіті аудиту.

Дослідивши матеріали справи, суд визнає необґрунтованими висновок і вимогу відповідача, оскільки оскарженим у цій справі звітом аудиту діяльності позивача встановлено, що фінансовий план КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на 2019 рік затверджено наказом органу управління позивача від 31.05.2019 № 303, а тому дії позивача з виплати директору премії після затвердження органом управління фінансового плану підприємства та у його межах є правомірними, що додатково підтверджується роз`ясненнями Міністерства економіки України, наданими листом від 13.06.2023 № 3221-08/28292-07, висновком комісійної судової економічної експертизи КНДІСЕ від 05.09.2023 № 19696/23-71/19697/23-72, а також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2024 № 757/56832/23-ц.

У п. № 69 відповідачем висунуто позивачу вимогу здійснити заходи щодо реалізації майна як металобрухту, яке було прийняте від ПАТ «Київенерго» з приміткою «подане на списання», вартістю 0,01 грн та 1,00 грн за одиницю, що дасть змогу отримання КП «Київтеплоенерго» додаткових доходів.

Така вимога відповідачем обґрунтована висновком про те, що внаслідок нездійснення реалізації майна як металобрухту, яке було прийняте від ПАТ «Київенерго» з приміткою «подане на списання», вартістю 0,01 грн та 1,00 грн за одиницю КП «Київтеплоенерго» втратило можливість отримати додатковий дохід біля 100 тис. грн, що значно перевищує облікову вартість зазначених основних засобів в балансі КП «Київтеплоенерго».

Не погоджуючись з такою вимогою, позивач наголосив на тому, що порядок списання комунального майна регламентовано рішенням Київської міської ради від 27.09.2018 № 1536/5600, а потреба у ініціюванні списання майна перед органом управління визначається позивачем в залежності від фізичного стану майна та його можливості подальшого використання в господарській діяльності підприємства. Наявність залишкової вартості майна 0,01 грн або 1,00 грн за одиницю не є свідченням неможливості використання такого майна в господарській діяльності підприємства.

Вартість майна 0,01 грн або 1,00 грн за одиницю була визначена не позивачем, власником майна (органом управління підприємства) при закріпленні його за підприємством, а тому без згоди власника позивач не має повноважень здійснювати його переоцінку або реалізацію як металобрухту.

За таких встановлених судом обставин суд визнає вимогу неправомірною, оскільки вимога відповідача до позивача про реалізацію закріпленого за ним органом управління комунального майна як металобрухту є втручанням у право власності територіальної громади та у господарську діяльність підприємства.

Решта висунутих відповідачем у листі від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022 вимог, зокрема у пунктах №№ 1, 37, 49, 50, 51, 70, 71, 72 направлені на коригування роботи підконтрольного об`єкта, забезпечення контролю за цим та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і, як наслідок, є обов`язковими до виконання для позивача.

Водночас обґрунтованість в силу статті 2 КАС України є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

В даному контексті суд наділений процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, перевіряти обґрунтованість вимоги.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Верховний Суд у постанові від 05.03.2020 у справі № 640/467/19 висловив позицію, що можливість усунення виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанта поведінки), яких слід вжити уповноваженій особі для усунення порушень. Спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених норм, яких саме заходів слід ужити для усунення виявлених порушень, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства. Зазначене є порушенням вимог закону в частині змісту рішення як акта індивідуальної дії. При цьому, Верховний Суд визнав, що зобов`язальний характер вимоги щодо усунення правопорушення свідчить про встановлення цього порушення і про визначення імперативного обов`язкового способу його усунення.

На думку суду, викладаючи вимоги про усунення порушень у пунктах №№ 1, 37, 49, 50, 51, 70, 71, 72, відповідач не конкретизував, яких саме заходів має вжити позивач, не визначив у повній мірі спосіб усунення виявлених порушень, що свідчить про його нечіткість та невизначеність.

Спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених норм, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, у свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства.

Зазначене є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як акту індивідуальної дії.

Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08.12.2022 у справі № 160/17461/20 та від 26.05.2022 у справі № 480/496/19.

Отже, зміст вимог про усунення порушень, викладених у пунктах №№ 1, 37, 49, 50, 51, 70, 71, 72, не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки є неконкретизованими, не відповідають критеріям обґрунтованості та вмотивованості, а тому є протиправними і підлягають скасуванню.

В частині оскарження дій відповідача щодо оформлення результатів проведеного відповідачем аудиту діяльності позивача та висунутих за його результатом вимог відповідача позивач у позові наголошує на недотриманні відповідачем під час проведення аудиту Порядку проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб`єктів господарювання, затвердженого Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 252, зокрема в частині проведення етапу узгодження проекту звіту про результати аудиту, підписання протоколу узгодження звіту про результати державного фінансового аудиту діяльності суб`єктів господарювання, формування, підписання та подання звіту об`єкту аудиту, передбаченого ч. 3 п. 6 Порядку.

Зокрема, 22.02.2022 позивачем отримано проєкт аудиторського звіту відповідача для узгодження та надання коментарів. Листом відповідача від 11.02.2022 № 000500-14/1648-2022 встановлено позивачу строк для надання коментарів до проєкту аудиторського звіту, визначений п. 20 Порядку 252, який становить не більш як десять робочих днів з дня отримання проекту звіту.

Відповідач листом від 10.03.2022 повідомив відповідача про неможливість надання коментарів до проєкту аудиторського звіту через втрату доступу до документів внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та запровадженого з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України воєнного стану.

Водночас, у названому листі позивач, посилаючись на приписи Закону України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або стану війни» від 03.03.2022 № 2115-ІХ, просив продовжити строк для розгляду проєкту аудиторського звіту до завершення воєнного стану та не приймати будь-яких рішень під час воєнного стану.

На клопотання позивача щодо продовження строку для розгляду проєкту аудиторського звіту відповідач листом від 02.05.2022 № 000500-14/3098-2022 повідомив позивача про те, що відповідач завершить проведення заходів державного фінансового контролю відносно позивача після усунення/зникнення обставин непереборної сили, зумовлених воєнними діями, та надасть висновки на коментарі до проєкту аудиторського звіту, що надійдуть від позивача у терміни, визначені Законодавством.

Таким чином, відповідач погодив клопотання позивача щодо продовження строку для розгляду позивачем проекту аудиторського звіту до завершення воєнного стану.

Запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнний стан неодноразово продовжувався, зокрема указами Президента України № 259/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21.04.2022 № 2212-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, тобто до 25 травня, та від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, та Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №212-IX), строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб., тобто до 25 серпня 2022, внесеними Указом Президента від 12.08.2022 №573/2022 продовжується з 05 години 30 хвилин 23 серпня строком на 90 діб., тобто до 25.11.2022 та вкотре Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 строком на 90 діб, тобто до 19 лютого 2023 року.

Однак, до завершення воєнного стану відповідач склав оскаржений позивачем у цій справі Аудиторський звіт від 05.12.2022 №05-21/2, який листом від 05.12.2022 №0005000-14/9827-2022 із вимогою вжиття заходів на усунення виявлених аудитом порушень законодавства та недоліків в роботі підприємства направив позивачу. Одночасно із Аудиторським звітом відповідачем надіслано позивачу протокол узгодження звіту, яким засвідчено, що позивач не надав коментарів до Аудиторського звіту.

В частині оскарження дій відповідача щодо проведення ревізії діяльності позивача та висунутих за її результатами вимог відповідача позивач у позові наголошує на недотриманні відповідачем під час проведення ревізії Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постаново Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550.

Позовні вимоги в цій частині обґрунтовує недопуском відповідача до проведення ревізії та ненаданням документів для її проведення з підстав недотримання відповідачем процедури призначення ревізії. Обставини недопуску посадових осіб відповідача до проведення ревізії діяльності позивача також підтверджуються доданими відповідачем до відзиву на позов у цій справі листами щодо перешкоджання у проведенні ревізії діяльності позивача, про що відповідачем складено акти від 24.01.2022 № 1, від 25.01.2022 № 2 та від 31.01.2022 № 3.

Однак, відповідач у відзиві на позов заперечує аргументи позивача щодо фактичного непроведення ревізії діяльності позивача, оскільки посадові особи відповідача фактично були допущені до приміщення позивача, щоденно проходили на об`єкт контролю через службу охорони позивача за службовими посвідченнями і мали доступ до документів в рамках проведення аудиту діяльності позивача, яких було достатньо для формування висновків у питаннях ревізії діяльності позивача.

Позивач заперечує такі аргументи відповідача, наголошуючи на тому, що аудит і ревізія є самостійними, окремими заходами державного фінансового контролю, а тому отримані відповідачем документи для проведення аудиту не містили повного обсягу інформації для формування висновків з ревізії діяльності позивача.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача із складання та підписання Звіту від 05.12.2022 № 05-21/2 про результати державного фінансово аудиту діяльності позивача за період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2021 року та дій щодо проведення ревізії та складання Акту від 04.02.2022 № 05-21/2 планової виїзної ревізії діяльності позивача за період з 01.01.2018 по 30.06.2021 року, враховуючи встановлені судом обставини неправильності висновків відповідача та, як наслідок, неправомірності висунутих відповідачем позивачу листом від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022 вимог, які сформовані за результатом оскаржених позивачем дій відповідача з проведення вказаних заходів державного фінансового контролю із порушенням ч. 3 п. 6 Порядку проведення Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами державного фінансового аудиту діяльності суб`єктів господарювання, затвердженого Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 252, зокрема, в частині не проведення етапу узгодження проекту звіту про результати аудиту та пунктів 2, 16, 23 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постаново Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, щодо проведення планової виїзної ревізії не за даними фактичної перевірки документів суб`єкта контролю, а на підставі висновків аудиту, тому суд дійшов висновку, що такі допущені відповідачем під час проведення аудиту та ревізії порушення процедури є істотними порушеннями, що негативно вплинули на правильність висновків відповідача за результатами таких заходів державного фінансового контролю та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятих за їх результатами рішень, які реалізовані відповідачем у формі обов`язкових вимог у листах від 05.12.2002 року № 000500-14/9827-2022 та від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, врахувавши правові висновки, сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 (провадження № 11-109апп21), оскільки допущені відповідачем процедурні порушення проведення заходів державного фінансового контролю негативно вплинули на правильність висновків за результатами таких заходів та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятих за їх результатами рішень, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 12 405,00 грн. (платіжне доручення № 689 від 15.12.2022).

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної аудиторської служби України підлягає судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

Отже, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у сумі 12 405,00 грн.

Керуючись статтями 2, 5-9, 72-79, 90, 104, 108, 192, 194, 242-246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Державної аудиторської служби України із складання та підписання Звіту про результати державного фінансово аудиту діяльності Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2021 року від 05.12.2022 № 05-21/2.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної аудиторської служби України від 05.12.2002 року №000500-14/9827-2022.

Визнати протиправними дії Державної аудиторської служби України щодо проведення ревізії та складання Акту від 04.02.2022 № 05-21/2 планової виїзної ревізії діяльності комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за період з 01.01.2018 по 30.06.2021 року.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної аудиторської служби України від 07.12.2022 № 000500-14/9956-2022.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Державної аудиторської служби України на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» сплачений судовий збір у розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.