Справа № 320/15708/23
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Мельник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу

В С Т А Н О В И Л А

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Київської міської прокуратури, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури від 31.10.2022 № 1858к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва з 31.10.2022;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва (перейменовано у Київську міську прокуратуру) або на рівнозначній посаді в органах прокуратури з 01.11.2022;

- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2022 і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що з 06.12.2016 вона перебувала на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва. З 15.10.2019 по 20.10.2019 позивачка перебувала на лікарняному, з 21.10.2019 по 02.09.2020 - перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В подальшому перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною у зв`язку із потребою у домашньому догляді продовжувалась, зокрема і в період з 03.09.2022 по 02.03.2023 включно.

Позивачка наголошує на протиправному її звільненні наказом від 31.10.2022 №1858к у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію у період перебування її у відпустці по догляду за дитиною, чим, на її думку, порушено право на достатній життєвий рівень як самої позивачки, так і її малолітніх дітей.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Київської міської прокуратури від 31.10.2022 №1858к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва та органів прокуратури.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва з 01.11.2022.

В іншій частині в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, позивачка з 2005 року працювала в органах прокуратури на різних посадах. З 06.12.2016 призначена начальником відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва.

Позивачка є матір`ю малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження від 07.03.2017 серія НОМЕР_1 ).

Наказом Прокуратури міста Києва від 21.10.2019 ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21.10.2019 по 02.03.2020 включно.

Наказом Київської міської прокуратури від 02.09.2022 №1520к позивачці надано відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 03.09.2022 до 02.03.2023 включно.

Наказом Київської міської прокуратури від 31.10.2022 №1858к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», з 31.10.2022. Підставою зазначено лист Генеральної прокуратури України №11/1/1-2419вих-19 від 01.11.2019.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу, позивачка звернулась з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що з урахуванням перебування позивача з 03.09.2022 у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, позовна вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у спірних правовідносинах не має достатнього підґрунтя. Позивач не мала законних очікувань на отримання заробітної плати під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Незважаючи на незаконність звільнення та позитивне вирішення судом вимоги про поновлення на посаді, вимога про оплату вимушеного прогулу є необґрунтованою.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці від 24.03.1995 року № 108/95» - ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі Порядок №100).

В абз.3 п.2 Порядку № 100, видно, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Наказом Прокуратури міста Києва від 21.10.2019 ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21.10.2019 по 02.03.2020 включно.

Наказом Київської міської прокуратури від 02.09.2022 №1520к позивачці надано відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 03.09.2022 до 02.03.2023 включно.

Згідно з ч.3 ст.21 Закону України «Про відпустки», працівникам, які мають право на соціальні відпустки, передбачені ст.ст. 17,18 цього Закону виплачується державна допомога на умовах передбачених Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та іншими нормативно-правовими актами України.

Оскільки, позивачка з 21.10.2019 - 02.03.2023 включно перебувала у відпустці для догляду за дитиною, яка за змістом ст.179 КЗпП України та ст.ст. 18,21 Закону України «Про відпустки» надається без збереження заробітної плати, то за цей період виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не виплачується.

Проте, колегія суддів, зазначає, що позивачка після такої відпустки повинна була вийти на роботу з 03.03.2023, то з вказаного періоду з 03.03.2023 року необхідно розрахувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням позивачки рахується судом з 03.03.2023 (перший день виходу з декретної відпустки) по 03.12.2024 (дата прийняття постанови по справі в апеляційній інстанції, оскільки в судовому засіданні було з`ясовано, що позивачку не було поновлено на посаді).

Згідно довідки від 08.06.2023 середньоденна заробітня плата у позивачки становила 1451,49 грн.

Тривалість вимушеного прогулу позивача з 03.03.2023 по 03.12.2024 включно становить становить 458 робочих днів.

Таким чином, сума вимушеного прогулу позивача складає 664782,42 грн. (458 робочих днів х 1451,49 грн. середньоденного заробітку).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №826/808/16 провадження №11-134ас18 від 20 червня 2018 року зроблено висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням. Законом не передбачено будь - яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 21.01.2022 року у справі №640/22054/18, від 04 липня 2023 року у справі № 754/13157/19, від 30 травня 2024 року у справі №340/1334/22.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посаді.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що при ухваленні рішення судом першої інстанції викладене вище враховано не було.

За приписами п.3 ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Пунктом 1 ч.1 ст. 247 КУпАП встановлено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи викладене колегія суддів доходить висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , відповідно, необхідність її часткового задоволення.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовну вимогу задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, якою позовну вимогу задовольнити частково.

Стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2023 року до 03.12.2024 у розмірі 664782,72 грн.(458 днів *1451,49 грн.).

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено «09» грудня 2024 року.