Справа № 160/25671/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Прудника С.В.
суддів: за участі секретаря судового засіданняЛуніної О.С., Рябчук О.С. Лінчук С.В.,
за участі: позивача: представника відповідача: представника третьої особи-1: представника третьої особи-2: Олійника В.В. Булгакова С.В. не прибув Кібець Р.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного Банку України, третя особа-1: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа-2: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
24.09.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 24.09.2024 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 до Національного Банку України, третя особа-1: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа-2: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Лубінець Дмитро Валерійович, в якій позивач просить суд:
28.10.2024 року до суду від ОСОБА_1 надійшло сформоване 27.10.2024 року через систему Електронний суд клопотання щодо відхилення відзиву відповідача. В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначає, що згідно відповіді з Національного банку України, яка надійшла до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), платіжна вимога повернулась без виконання відповідно до статті 20 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Жодна норма цієї статті не містить словосполучення заборони стягнення за рішенням суду. Національний Банк України безпідставно відмовив державному виконавцю в стягненні коштів з рахунку Фонду гарантування вкладів посилаючись на ст. 20 Закону України про систему гарантування вкладів фізичних осіб, хоча цей закон не містить подібних заборон і відповідно НБУ діяв в порушення норм законодавства України та ст. 19 Конституції України. Обслуговуючий рахунок банк, зобов`язаний беззаперечно виконати платіжні інструкції державних виконавців, а НБУ використовуючи свої владні функції всупереч законодавству України вирішив проігнорувати норми ст. 19, ст. 55, ст. 129-1 Конституції України. Чинне законодавство не наділяє НБУ повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, а також офіційно тлумачити норми права, зокрема статтю 20 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Звичайний комерційний банк не зміг би сам собі заборонити виконувати платіжні інструкції державних виконавців з примусового стягнення заробітної плати за рішенням суду. Подібна прерогатива, в порушення норм ст. 19 Конституції України, виникла тільки у НБУ. Згідно п. 1, ч. 2, ст. 20 Закону України про систему гарантування вкладів фізичних осіб кошти Фонду гарантування вкладів не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду. Виконання судових рішень це також є поточною діяльністю Фонду гарантування вкладів і порушення норм ст. 129-1 Конституції України є неприпустимим і підриває правовий устрій Держави Україна. Національний Банк України помилково наголошує на неможливості виконання рішення та на той факт що такі норми законодавства прийняті Верховною Радою України. Навіть судова практика вже наголосила що стягнення на виконання рішення суду не є законодавчо забороненим в неконституційному Законі України про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Незрозуміло чому Фонд гарантування вкладів вважає що прописана норма в Законі України про систему гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє використовувати кошти на поточну діяльність і звільнення працівників ліквідуємих банків у відповідності до КЗПП України, що передбачає виплату заробітної плати, а Фонд не виконує навіть рішення суду не вважаючи це поточною діяльністю. З яких підставі Фонд гарантування вкладів є неприбутковою установою, а згідно законодавства стягує штрафи, отримує виплати, має право розміщувати облігації продавати майно то що. Посилання НБУ на Закон України про систему гарантування вкладів фізичних осіб є перекручуванням законодавства, оскільки даний закон взагалі не містить заборони стягнення присудженої за рішенням суду заробітної плати. Питання стягнення заборгованості з заробітної плати з Фонду гарантування вкладів вже вирішені в судах всіх інстанцій в справі №204/7246/13. Надалі, після того як суди в справі №204/7246/13 про стягнення заборгованості з заробітної плати з Фонду гарантування вкладів підлягає спеціальний Закон України про виконавче провадження та норми прямої дії Конституції України. Фонд гарантування вкладів мав можливість виконати рішення суду в добровільному порядку, але через відмову державним виконавцем застосовані заходи примусу які Національний банк України використовуючи свої владні повноваження проігнорував. Про наявність у Фонду гарантування вкладів можливості виконати судове рішення свідчить отримання працівниками Фонду значних сум заробітної плати, а заробітну плату позивача присуджену за рішенням суду в порушення ст. 43, 129-1 Конституції України проігноровано. Згідно ст. 16 Закону України про систему гарантування вкладів фізичних осіб шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховиками у разі укладення договорів страхування. В даному випадку суди розглянули можливість стягнення заробітної плати за судовим рішенням, яке набрало законної сили, в справі №204/7246/13 і подібне рішення може бути преюдиційним. Відтак, є доцільність дослівно проаналізувати ст. 20 Закон України про систему гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження НБУ про довільну трактовку законодавства та повноваження НБУ здійснювати перешкоди в діям Державних виконавців. На переконання позивача НБУ зобов`язаний виконати платіжні інструкції державних виконавців по стягненню заробітної плати присуджену за рішенням суду. Перерахувати кошти на рахунки Державної казначейської служби України, а вже потім можливе оскарження в судовому порядку дій ДВС.
12.11.2024 року до суду від представника третьої особи-1: Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інни Лонідівни надійшло сформоване 11.11.2024 року через систему Електронний суд клопотання щодо розгляду справи за відсутності представника.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 25.09.2024 року передана судді Пруднику С.В.
07.10.2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання, яке надійшло від позивача в підсистемі Електронний Суд. За змістом позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.
У встановлений ухвалою суду від 30.09.2024 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кібець Романа Романовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів. Відмовлено у задоволенні заяви представника Національного Банку України Булгкова Сергія Валерійовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника Національного Банку України Булгакова Сергія Валерійовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
У судове засідання 06.12.2024 року прибули представник позивача, представник відповідача та представник третьої оосби-2.
Представник третьої особи-1 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.
Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, наведені у письмовому відзиві на позов.
Представник третьої особи-2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, поклавшись на правову позицію, яка висловлена у поясненнях.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Означена ухвала суду від 31.10.2023 року у справі №204/7246/23 набрала законної сили 20.02.2024 року.
З матеріалів справи убачається, що 06.03.2024 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано позивачу виконавчий лист у справі №204/7246/13 (провадження №6/204/347/23) від 31.10.2023 року про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 присуджені за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2018 року у справі №204/7246/13-ц середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2013 по 23.03.2018 року в сумі 526 228 (п`ятсот двадцять шість тисяч двісті двадцять вісім) гривень 84 коп. та моральної шкоди в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.
13.03.2024 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інною Леонідівною, при примусовому виконанні: виконавчого листа № 204/7246/13 виданого 06.03.2024 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 присуджені за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2018 року у справі №204/7246/13-ц середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2013 по 23.03.2018 року в сумі 526 228 (п`ятсот двадцять шість тисяч двісті двадцять вісім) гривень 84 коп. та моральної шкоди в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн., керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України Про виконавче провадження прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №74423281.
Даною постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інни Леонідівни від 13.03.2024 року вирішено відкрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 204/7246/13 виданого 06.03.2024 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості у розмірі 531 228,84 грн.
Підставою задля прийняття державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інною Леонідівною постанови про зупинення вчинення виконавчих дій по ВП № 74423281 слугувало наступне. Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правова форма боржника Державна організація (установа, заклад). Згідно Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Отже, керуючись Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, державним виконавцем 08.10.2024 до Державної казначейської служби України направлено виконавчий документ для подальшого виконання.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті, суд виходить з того, що згідно із ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом №4452-VI (ч. 1 ст. 1).
За ч. 2-3 ст. 1 Закону №4452-VI його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.
Відповідно до ч. 1-5, 7 ст. 3 Закону №4452-VI фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, у тому числі рахунки умовного зберігання (ескроу), а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України.
Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.
Фонд має печатки із зображенням Державного герба України із своїм найменуванням, веде облік і звітність відповідно до законодавства.
У своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України.
Органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.
Згідно ч.1 ст. 20 Закону №4452-VI встановлено, що фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.
Згідно ч.2 ст. 20 Закону №4452-VI, кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для:
1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону;
2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду;
2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею);
2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами;
3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду;
4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку;
7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду;
8) формування статутного капіталу перехідного банку;
10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом;
11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону.
На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову (ч.5 ст. 20 Закону №4452-VI).
Кошти, одержані Фондом у результаті відшкодування шкоди (збитків) за вимогами Фонду, передбаченими частинами п`ятою та десятою статті 52 цього Закону, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у черговості та порядку, визначених частинами першою та четвертою статті 52 цього Закону, після відшкодування витрат Фонду, понесених у зв`язку із стягненням шкоди (збитків) (ч.6 ст. 20 Закону №4452-VI).
За ч. 1 ст. 2 Закону України Про Національний банк України від 20.05.1999 року №679-XIV (далі Закон №679-XIV) Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Згідно з п. 15, 16 ч. 1 ст. 42 Закону №679-XIV Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій:
- здійснює безспірне стягнення коштів з рахунків своїх клієнтів відповідно до законодавства України, в тому числі за рішенням суду;
- веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Пунктом 7 ч. 3 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону №1404-VIII забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до пункту 1 частини другої статті 8 Закону України "Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
За ч. 3 ст. 52 Закону №1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Підпунктами 5, 19, 20 п. 6 Інструкції №163 встановлено, що терміни в цій Інструкції вживаються в таких значеннях:
- ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, уключаючи застосування платіжного інструменту. До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач;
- примусове списання (стягнення) - платіжна операція з рахунку платника, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановленого законом України виконавчого документа у випадках, передбачених законодавством України, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) у випадках, передбачених Податковим кодексом України;
- стягувач - особа, яка може бути ініціатором платіжної операції примусового списання (стягнення) коштів з рахунку платника на підставі виконавчих документів, визначених законом України, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, або рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 12 Інструкції №163 надавач платіжних послуг приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію за умови, що платіжна інструкція оформлена належним чином та немає законних підстав для відмови в її прийнятті.
Згідно пп. 3 п. 27 Інструкції №163 надавач платіжних послуг платника в платіжній інструкції, оформленій ініціатором у паперовій формі: робить на її зворотному боці напис про причину відмови у виконанні [з обов`язковим посиланням на норму законодавства України (за наявності), відповідно до якої платіжну інструкцію не може бути виконано, або/та пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено] та зазначає дату її повернення (це засвідчується власноручним підписом уповноваженого працівника)
Порядок виконання надавачами платіжних послуг дебетового переказу коштів без згоди платника визначено у розділі IV Інструкції №163.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Передусім суд звертає увагу на те, що третьою особою-2 висловлено доводи, а позивачем заперечення на відповідні доводи, які не впливають на вирішення цього спору по суті.
Так, третя особа-2 посилалась на обставини припинення ПАТ БАНК ФОРУМ. Водночас, в цій справі виконавчий лист однозначно визначає боржника за відповідним судовим рішення, ним є саме третя особа-2. Доводи третьої особи-2 з цього питання були предметом правової оцінки в рамках справи №204/7246/13 під час вирішення питання про зміну порядку та способу виконання рішення суду. Отже, обставини припинення ПАТ БАНК ФОРУМ не впливають на вирішення цього спору, який існує виключно щодо правомірності невиконання відповідачем Платіжної інструкції на списання коштів третьої особи-2. В свою чергу доводи останньої про правонаступництво за ПАТ БАНК ФОРУМ, про завершення процедури ліквідації банку є нерелевантними, третя особа-2 є боржником за судовим рішенням у справі №204/7246/13 з урахуванням зміни способу і порядку виконання рішення суду, що відображено в т.ч. у виконавчому листі, а тому має загальне зобов`язання виконати рішення суду.
Водночас, принцип законності стосується діяльності усіх органів державної влади в цій справі, в т.ч. і дій відповідача щодо виконання платіжних інструкцій. Як наслідок, правовій оцінці підлягає передусім законність таких дій Національного банку України, визначальним аргументом якого є посилання на положення ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI, а саме: словосполучення кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для ….
Суд наголошує на тому, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Принцип законності в Україні належить до переліку конституційних. Частина друга ст. 6, частина друга ст. 19, пункт 12 частини першої ст. 92 Конституції України передбачають, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України. Це означає, що виключно законом визначаються повноваження, організація та порядок діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування. Ці органи діють у відповідності до режиму, за яким їм дозволено тільки те, що передбачено законом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 року у справі №340/4709/23.
Позивач наполягав на тому, що ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI не містить заборони на виконання рішення суду про стягнення коштів з третьої особи-2, в зв`язку з чим кошти мають бути стягнуті, а якби така заборона і існувала, то була б неконституційною. Відповідач та третя особа-2 вбачали існування у зазначеній нормі права правила, застосування якого до наявних обставин справи може зумовлювати виключно повернення платіжної інструкції, що і було здійснено відповідачем.
Надаючи оцінку відповідним аргументам суд констатує, що словосполучення не підлягають вилученню є правилом поведінки, визначеним саме через спосіб вчинення невизначеного кола дій, окрім виключень, встановлених цією нормою права (на противагу правилу, яке б перераховувало усі заборонені дії). Безумовним є те, що будь-яке списання коштів з банківського рахунку, як і будь-яке незворотнє отримання від третьої особи-2 готівкових коштів є їх вилученням, тобто змінює їх правову характеристику в частині належності конкретному суб`єкту (замість третьої особи-2 іншому суб`єкту, наприклад, стягувачу за Платіжною інструкцією).
Відповідно, суд відхиляє аргумент позивача про те, що платіжна інструкція мала бути виконана з огляду на відсутність заборони на виконання рішень судів за рахунок коштів третьої особи-2, оскільки така заборона існує і встановлена саме ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI, а саме: словами кошти Фонду … не підлягають вилученню …, що є способом формулювання обов`язкового правила поведінки через заборону певного способу вчинення невизначеного кола дій (за виключенням передбачених у цій нормі права). Як наслідок, відсутня необхідність у формулюванні заборон на списання коштів на виконання рішення суду або інших конкретних дій, оскільки усі такі дії будуть вчинятися єдиним способом шляхом вилучення коштів, що прямо заборонено нормою права.
При цьому суд зауважує, що виключні способи використання третьою особою-2 належних їй коштів, які перераховані у ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI, мають визначеного суб`єкта використання коштів таким суб`єктом є саме третя особа-2. Отже, наведеній в цій нормі права перелік дій можливий для вчинення саме третьою особою-2, а не іншими суб`єктами.
Оцінюючи дії відповідача в цій справі крізь призму зазначених висновків суд констатує, що відповідач обрав єдиний правомірний варіант поведінки в наявній юридичній ситуації та діяв у повній відповідності до вимог законодавства. Дійсно, за змістом правила поведінки, яке міститься у ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI, відповідач був зобов`язаний згідно пп. 3 п. 27 Інструкції №163 повернути її без виконання, саме такі дії і були вчинені, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання відповідних дій протиправними.
Також суд вважає за необхідне надати правову оцінку іншим доводам позивача.
Позивач наполягав на тому, що навіть якби заборона на виконання рішення суду за рахунок коштів третьої особи-2 і існувала, то вона б була очевидно неконституційною.
Суд констатує, що заборона вилучати кошти третьої особи-2, яка в цій справі втілена у поверненні Платіжної інструкції відповідачем, не зумовлює такий стан правового врегулювання спірних правовідносин, за якого така засада судочинства як обов`язковість судового рішення припиняє поширюватися на ці правовідносини. Тобто, заборона примусового списання коштів не є ані втіленням заборони третій особі-2 виконувати рішення суду як таке, ані загальною підставою для невиконання третьою особою-2 судових рішень. Обов`язковість судових рішень є фундаментальною засадою права та одним з втілень принципу верховенства права, в зв`язку з чим після набрання судовим рішенням законної сили воно підлягає виконанню. Водночас, в цій справі йдеться не про позбавлення судового рішення обов`язкової сили чи про існування підстав для його невиконання як такого, натомість спірні правовідносини стосуються питання порядку виконання такого рішення суду. Дійсно, державний виконавець в силу норми права не має підстав вилучати кошти третьої особи-2, а відповідач має обов`язок не виконувати відповідні платіжні інструкції у разі їх складення, однак такі обмеження не можуть зумовлювати висновок про зміну ступеня обов`язковості рішення суду, яке все ще підлягає обов`язковому виконанню саме третьою особою-2.
Позивач зазначав, що Законом №4452-VI заборонено арешт та забезпечення позову щодо майна третьої особи-2, що дійсно відповідає ч. 5 ст. 20 Закону №4452-VI. Водночас, заборона на вилучення коштів третьої особи-2, яка втілюється в т.ч. у неможливість списання таких коштів за платіжними документами державного виконавця, міститься в іншій нормі права ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI. Така заборона узгоджується із положеннями ч. 2 ст. 48 Закону №1404-VIII, які забороняють звернення стягнення на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, оскільки у таку категорію входять кошти третьої особи-2, що встановлено ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI (як вже зазначав суд, така заборона передбачена змістовно, через зазначення забороненого способу вчинення невизначеного кола дій шляхом заборони вилучення коштів).
Також в цьому аспекті слід зауважити, що позивач визначав Закон №4452-VI неконституційним в цілому, однак за ст. 150 Конституції України вирішення таких питань належить до повноважень Конституційного Суду України, яким відповідних рішень не приймалось.
Отже, в аспекті предмету цього спору, який полягає у правомірності дій відповідача з повернення без виконання Платіжної інструкції, суд констатує, що такі дії здійснені у відповідності до ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI, а тому є правомірними. В зв`язку з цим суд зауважує, що вирішення інших питань, які порушені позивачем як доводи позовної заяви (залишки на рахунках третьої особи-2, обставини реалізації третьою особою-2 ліквідаційної маси банків, дотриманням третьою особою-2 черговості погашення вимог та ін.) перебувають за межами судового розгляду і на вирішення цього спору не впливають.
В цій справі позивач фактично не погоджувався в т.ч. зі способом наявного правового врегулювання спірних правовідносин, однак принцип законності вимагає від відповідача дотримуватися встановлених правил поведінки, в зв`язку з чим виконання відповідачем таких правил не може вважатись протиправним.
Суд зауважує, що підстави для застосування положень ч. 4 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України в цій справі також відсутні, оскільки з наявної системи правового врегулювання спірних правовідносин, в т.ч. з урахуванням особливого статусу та призначення третьої особи-2, положення ч. 2 ст. 20 Закону №4452-VI спрямовані на забезпечення стабільності в діяльності третьої особи-2, уможливлення безперешкодної реалізації нею визначених законодавством повноважень, для чого припустимим способом правового врегулювання є встановлення відповідного обмеження. При цьому суд повторює, що таке обмеження не звільняє третю особу-2 від виконання рішень судів, за якими вона є боржником, натомість стосується заборони лише вжиття щодо третьої особи-2 окремих заходів, що здійснюються в т.ч. під час процедури примусового виконання рішення суду.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо повернення платіжних інструкцій без виконання, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.10.2024 відстрочено позивачу сплату судового збору в розмірі 968,96 грн. за подання позовної заяви до ухвалення судом рішення в цій справі. Отже судовий збір, підлягає стягненню з позивача, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 06 грудня 2024 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 11 грудня 2024 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Національного Банку України, третя особа-1: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа-2: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 968,96 гривень (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) на користь Державного бюджету України.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 11 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: С. В. Прудник

Суддя: О.С. Луніна

Суддя: О.С. Рябчук