Справа № 400/9419/24
Суддя: Дерев'янко Л.Л.
Дата ухвалення: 2024-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 р. № 400/9419/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаВійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3

треті особиВійськова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ,

провизнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі- позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі -відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: військова частина НОМЕР_2 , в якій він просить суд:

- визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами: у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом ІІ групи (громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами: у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом II групи (громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд.

В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . 12.09.2024 він звернувся з рапортом по команді про звільнення його з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами: у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом II групи та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд. Позивач стверджує, що ним додано до рапорту всі необхідні підтверджуючі документи. Відповідач відмовив у задоволенні рапорту з тих мотивів, що висновок лікарсько-консультативної комісії не може свідчити про необхідність матері позивача в отриманні постійного стороннього догляду, таким документом, на думку відповідача, є висновок медико- соціальної експертної комісії. Позивач, посилаючись на нормативні акти, що регулюють повноваження лікарсько-консультативних та медико- соціальних експертних комісій зазначає, що відмова ґрунтувалась на невірному застосуванні цих актів і без врахування судової практики. Відтак, вважає відмову протиправною, просить позов задовольнити.

Ухвалою від 10.10.2024 Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив спрощене провадження у справі, визначив, що розгляд справи буде здійснюватися без виклику сторін, встановив строк для подання сторонами заяв по суті.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві зазначив, що у зв`язку з введенням у дію постанови Кабінету Міністрів № 582 відбулось розмежування повноважень органів (ЛКК та МСЕК) щодо надання висновку про необхідність постійного догляду. Відповідач, посилаючись на «Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на професійній основі», зазначає, що цей Порядок не можна застосовувати для звільнення солдата ОСОБА_1 у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду. Натомість, Положення, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 13 від 03.12.2009, не містить достатніх повноважень ЛКК для визначення потреби у сторонньому догляді за повнолітніми особами. На думку відповідача, зазначена позивачем судова практика лише вибірково висвітлює рішення, які були прийняті на користь військовослужбовців. При цьому відповідач наводить іншу судову практику, яка підтверджує відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач не скористався своїм правом на відповідь на відзив.

Третя особа пояснення до суду не надала, свою позицію по суті спірних відносин не висловила.

Справу розглянуто в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Суд встановив, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, що не є спірним між сторонами.

Також, з заяв по суті вбачається, що 12.09.2024 позивач звернувся із рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом II групи (громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ.

Позивач стверджує, що його було повідомлено про відмову у задоволенні рапорту з підстав, зазначених у правовому висновку від 24.09.2024.

Суд встановив, що 27.09.2024 до командира військової частини НОМЕР_1 надійшов правовий висновок помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи. За змістом цього висновку, у заявах солдата ОСОБА_1 та матері військовослужбовця ОСОБА_2 документально підтверджується та засвідчується нотаріусом факт відсутності інших осіб, окрім сина -військовослужбовця, які зобов`язані та могли б постійно здійснювати сторонній нагляд за нею у зв`язку із наявністю інвалідності другої групи. Солдатом ОСОБА_1 до комплекту документів, зокрема, були долучені копії довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісією (далі МСЕК) серії 12 ААГ № 516413 та витяг з постанови лікарсько-консультативної комісії (далі ЛКК)№ 1254 від 19.07.2024. В правовому висновку зазначено, що витяг з постанови ЛКК не може бути застосований для встановлення факту про необхідність постійного догляду за особою. Факт відсутності у копії довідки до акта огляду МСЕК висновку про необхідність постійного догляду за особою вказує на відсутність підстав для задоволення рапорту солдата. У правовому висновку підсумовано, що «таким чином у військовослужбовця наразі відсутні підстави для звільнення з військової служби внаслідок відсутності усіх необхідних підтверджуючих документів, зокрема щодо членів сім`ї другого ступеня споріднення та відсутності необхідного висновку медико-соціальної експертної комісії про необхідність постійного догляду за хворою матір`ю».

Вважаючи, відмову відповідача у задоволенні рапорта про звільнення з військової служби протиправною, оскільки, на, думку позивача, витяг з постанови ЛКК № 1254 від 19.07.2024 є належним доказом потреби його матері у сторонньому догляді, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні приписи законодавства України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232- XII), а також нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено види військової служби, серед яких військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. За приписами частини 14 статті 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено, зокрема, ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024. Тобто, як на момент подання позову до суду, та і на момент розгляду цієї адміністративної справи, триває воєнний стан.

Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби. Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через

сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до частини 12 статті 26 Закону військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позивач, виявивши своє небажання продовжувати проходити військову службу (як умова за підпунктом "г" частини 4 статті 26 Закону №2232-XII), звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення від 12.09.2024 на підставі зазначеної норми Закону №2232-XII, який відповідачем отримано.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, згідно із абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із пунктом 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Відповідно до пункту 1.5 розділу І Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 №333, командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, установ і організацій, кораблів і підрозділів і створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

За змістом пункту 11.1 розділу 11 Інструкції №333 накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153 (зі змінами), і наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби.

При цьому, проекти наказів до подання їх на підпис командирам (керівникам) повинні бути перевірені (вичитані), звірені з документами персонального обліку військовослужбовців та завізовані на звороті останнього аркуша наказу безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою. Зразок звороту останнього аркуша наказу наведено в додатку 52 до цієї Інструкції (пункт 12.10 Інструкції №333). Після цього проекти наказів проходять правову експертизу в юридичній службі. Віза посадової особи юридичної служби проставляється на звороті кожного аркуша першого примірника наказу (пункт 12.11 Інструкції №333).

Згідно з пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Дисциплінарний Статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі Дисциплінарний Статут ЗСУ) визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно ч.1 ст. 1 Дисциплінарного Статуту ЗСУ військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно ч.6 ст. 5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Відповідно п.127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі Статут внутрішньої служби Збройних Сил України) солдат (матрос) (далі солдат) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна. Солдат

підпорядковується командирові відділення.

Приписи п.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вказують, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника (загальний обов`язок військовослужбовця).

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів, а відтак має бути належний доказ отриманням військовою частиною такого рапорту/заяви військовослужбовця чи його представника (в порядку звернення громадян), який може бути направлений рекомендованим листом із повідомленням про вручення та описом вкладення на адресу військової частини.

Пунктом 125 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що командир відділення підпорядковується командиру взводу та головному сержантові взводу і є безпосереднім начальником особового складу відділення. Згідно п.119 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир взводу (групи, башти) підпорядковується командирові роти (бойової частини) і є прямим начальником усього особового складу взводу (групи, башти). Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля) (п.111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно п.101 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир батальйону (корабля 3 рангу) підпорядковується командирові бригади і є прямим начальником усього особового складу батальйону (корабля).

Командир бригади є прямим начальником усього особового складу полку.

Отже, рапорт це звернення військовослужбовця до командування для вирішення питань службового чи особистого характеру. Подання рапорту до командира забезпечує військовослужбовцю захист його прав.

З огляду на зазначені вище приписи суд підсумовує, що розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку, подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин.

Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Суд зазначає, що нормативними актами, які регламентують проходження військової служби та звільнення визначено, що за поданим рапортом військовослужбовця командиром (керівником), до повноважень якого входить вирішення порушених у ньому питань, повинно бути прийнято відповідне рішення.

Зокрема, за наслідками розгляду питання про звільнення має бути прийнято рішення про відмову у звільнені із зазначенням підстав для його прийняття, або видано наказ про звільнення.

З заяв по суті вбачається, що рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 був прийнятий до розгляду, однак в подальшому командир військової частини НОМЕР_1 , розглядаючи рапорт від 12.09.2024, будь-якого рішення щодо наявності підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі п.п. «г» п.п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ не прийняв.

При цьому, у спірних правовідносинах відповідач як суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Водночас, доказів розгляду та прийняття рішення за результатом розгляду рапорту позивача від 12.09.2024 щодо звільнення з військової служби уповноваженою особою, яка має право на прийняття таких рішень, а саме: прийняття наказу або відмови у прийняття наказу командиром (керівником), суду не надано та матеріали справи не містять.

Суд наголошує, що правовий висновок помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи не є належним розглядом рапорту по суті. Тобто, направлення позивачу цього правового висновку від 24.09.2024 не звільняє відповідача, як суб`єкта, до повноважень якого належить вирішення питання щодо можливості звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення, за наслідком розгляду рапорту про звільнення останнього з військової служби або надання мотивованої відмови в такому.

За загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається той рапорт, за яким прийнято рішення та чи це рішення або відповідь доведені до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо неналежного розгляду рапорта позивача від 12.09.2024 і неприйняття рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження. Суд повторює, що правовий висновок, який отримав позивач, не є підтвердженням, що його рапорт був розглянутий належним чином і за цим документом було прийнято рішення

Водночас, позивач пов`язує порушення своїх прав не з зазначеною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а з рішенням про відмову у задоволенні рапорту, яким він помилково вважає правовий висновок помічника командира з правової роботи.

Проте, враховуючи, що наразі відповідачем не прийнято жодного мотивованого рішення за наслідками поданого рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, вимоги про визнання протиправною відмови у звільненні позивача з військової служби і зобов`язання звільнити позивача з військової служби, є передчасними.

Дослідивши фактичні обставини та питання права, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на аргументи сторін, пов`язані з належністю висновку ЛКК як доказу потреби матері позивача у здійсненні стороннього догляду, оскільки наразі немає в наявності результату розгляду рапорту позивача відповідачем.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власної бездіяльності надано не було.

Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, а саме неналежний розгляд відповідачем рапорту позивача від 12.09.2024 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою повного та належного захисту прав позивача, суд, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, суд доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неналежного розгляду рапорту солдата ОСОБА_1 від 12.09.2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.09.2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи, з урахуванням висновків суду.

Відтак, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу судових витрат в цій частині відповідно до вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) , третя особа Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду у встановленому порядку рапорту ОСОБА_1 від 12.09.2024 про звільнення з військової служби через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 та пункту З частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу.

3. Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 12.09.2024 про звільнення з військової служби через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків

дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, відповідно до підпункту "г пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу».

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко