Справа № 320/1657/24
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року № 320/1657/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Міністерства фінансів України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування постанова,-

в с т а н о в и в:

Міністерство фінансів України звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з вимогою визнати протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 15.03.2023 ВП №70418905 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5100 грн.

Ухвалою суду від 22.01.2024 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що державним виконавцем протиправно винесено спірну постанову, оскільки факт реального невиконання рішення суду з вини боржника відсутній. На думку позивача, державним виконавцем не вжито всіх залежних від нього заходів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а накладення на боржника штрафу є лише заходом притягнення боржника до відповідальності за невиконання рішення суду без поважних причин.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження №70418905, є невиконаним боржником, тому виконавчий орган мав законні та обґрунтовані підстави для прийняття постанови про накладення штрафу.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини справи.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2022 зобов?язано Міністерство фінансів України надати розрахунок нарахування пені за Угодою про реструктурування від 31.12.2003 року № 130-04/188 за період з 06.10.2004 року по 31.03.2020 року (включно) з окремим відображенням нарахування пені на основну суму кредиту 111 484, 30 дол. США та окремо пені на суму відсотків нарахованих за пунктом 10 вказаної Угоди.

02 грудня 2022 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №70418905.

Надалі, 15.03.2023 відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу, постановлено за невиконання рішення суду без поважних причин накласти та стягнути з Міністерства Фінансів України штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Частиною 1 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч.2 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження", у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст.75 Закону України "Про виконавче провадження", у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Отже, згідно Закону України "Про виконавче провадження" накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути застосоване лише при умові, що судове рішення не виконане без поважних причин, тобто коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього.

Поважними в розумінні наведених норм Закону України "Про виконавче провадження" можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення (захворювання, стихійне лихо, тощо).

Накладення штрафу за невиконання рішення про поновлення на роботі є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого виду відповідальності у виконавчому провадженні є обов`язком державного виконавця та націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому полягає причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У зв`язку з цим варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Верховний Суд у постанові від 07.11.2019 по справі № 420/70/19 зазначив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. В залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

У постанові Верховного Суду від 21.01.2020 по справі №640/9234/19 суд дійшов висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII. Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Судовим розглядом встановлено, що виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа, виданого на виконання вимог ухвали Одеського окружного адміністративного суду, яка набрала законної сили 12.08.2022.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Також обов`язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, покладається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997. Отже, її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не беруться. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у рішенні Юрій Миколайович Іванов проти України наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Варто також зауважити, що у справах Шмалько проти України, Іммобільяре Саффі проти Італії ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа Сук проти України).

Тобто, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Як вбачається з листа Міністерства фінансів України, відповідач обґрунтовує неможливість виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду наступним: «Отже, нормативними документами, якими регламентується ведення Міністерством фінансів обліку заборгованості, у тому числі простроченої, за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, не передбачено поділ процедури нарахування пені на суму простроченої заборгованості за типами платежів, які складають суму цієї простроченої заборгованості, розрахунок здійснюється лише на повну суму простроченої заборгованості.

Здійснення розрахунків - процес автоматизований в базі даних Міністерства фінансів. Для виключення корупційної складової всі параметри розрахунків внесені в базу у чіткій відповідності з чинними законодавчими актами чи кредитними (субкредитними) угодами, що унеможливлює штучні маніпуляції розрахунками.

Інший підхід до ведення обліку призведе до викривлення облікової інформації, якою, відповідно до Порядку, послуговується в роботі Державна казначейська служба України та Державна податкова служба України, та яка доводиться до відома Кабінету Міністрів України, розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства фінансів для публічного доступу.».

Тобто, фактично Міністерство фінансів України не погоджується із ухвалою Одеського окружного адміністративного суду.

Разом з тим, відсутні докази оскарження судового рішення, яким Міністерство фінансів України зобов`язано надати до Одеського окружного адміністративного суду до 25.08.2022 року розрахунок нарахування пені за Угодою про реструктурування від 31.12.2003 року № 130-04/188 за період з 06.10.2004 року по 31.03.2020 року (включно) з окремим відображенням нарахування пені на основну суму кредиту 111484, 30 доларів США та окремо пені на суму відсотків.

Також, відсутні докази звернення Міністерства фінансів України до Одеського окружного адміністративного суду з метою роз`яснення або ж зміни способу виконання ухвали.

Суд зауважує, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення спірної постанови слугувало те, що Міністерством фінансів України не виконано судове рішення по справі №420/11321/20.

Обставини, на які посилається повивач у своїй сукупності свідчать, що причиною невиконання судового рішення (ухвали) по справі є те, що позивач не згоден з ним та вважає, що виконання його вимог суперечить нормам Бюджетного кодексу України. Позивачем не наведено інших обставин та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування поважних причин невиконання судового рішення.

Відтак, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід залишити без задоволення. Суд вважає, що приймаючи постанову про накладення штрафу, державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, якою це повноваження надано, та обґрунтовано.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат визначає ст. 139 КАС України. В даному спорі витрати по справі у вигляді судового збору має нести позивач, якому відмовлено у задоволенні позову.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.