Справа № 620/9364/23
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9364/23 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Карпушової О.В., Костюк Л.О.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Кушнеренка Є.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту - відповідач) в якому просив:

- скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 від 02.05.2023 №128 в частині вислуги років у Збройних Силах;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо незарахування до загального та пільгового стажу роботи час проходження служби ОСОБА_1 у Військовій частини НОМЕР_1 , з 27.04.2022 по 20.04.2023;

- зобов`язати зарахувати до загального та пільгового стажу роботи час проходження служби ОСОБА_1 у Військовій частини НОМЕР_1 , з 27.04.2022 по 20.04.2023;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , в тому числі і додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 в розмірі 30 000 грн., за період з червня 2022 року по квітень 2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 , в тому числі додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 в розмірі 30 000 грн., за період з червня 2022 року по квітень 2023 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який з`явився у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, суд апеляційної інстанції надає оцінку спірним правовідносинам на підставі наявних в матеріалах справи доказах, оскільки судом апеляційної інстанції неодноразово витребувано у відповідача додаткові докази по справі, постановлено окремі ували та застосовано заходи примусу, проте Військовою частиною НОМЕР_1 не надано належних доказів на підтвердження доводів, які викладені скаржником в апеляційній скарзі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації, та в період з 27.04.2022 по 20.04.2023, проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується військовим квитком та довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2022 (а.с.11-16).

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.05.2023 №128, сержанта ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 20.04.2023 №108-РС у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я), пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 02.05.2023 (а.с.17).

Вказаний наказ містить відомості про календарну та пільгову вислугу років у Збройних Силах України позивача, яка становить: календарна 02 роки 03 місяці 17 днів, пільгова 00 років 00 місяців 25 днів.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що Військовою частиною НОМЕР_1 , в порушення вимог чинного законодавства, не враховано вислугу років військової служби позивача, як в календарному так і в пільговому обчисленні, за період з 27.04.2022 по 20.04.2023, а також не виплачено грошове забезпечення з червня 2022 року.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 вчинено протиправні дії, які виразилися у незарахуванні до вислуги років позивача у Збройних Силах України період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 , починаючи з 27.04.2022 по 20.04.2023.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 02.05.2023 №128 в частині вислуги років у Збройних Силах, зобов`язання зарахувати до календарної вислуги років в Збройних Силах період проходження служби позивачем у Військовій частині НОМЕР_1 , з 27.04.2022 по 20.04.2023, а в пільговому обчисленні період участі позивача в бойових діях, з розрахунку один місяць за три, визнання протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення позивачу, в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою КМУ №168, за період з червня 2022 року по 20.04.2023, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачеві є належним захистом порушених прав позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Стаття 65 Конституції України встановлює, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частина 6 ст. 2 Закону №2232-XII встановлює види військової служби:

- строкова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан, введений 24.02.2022 неодноразово продовжувався та дії і на даний час.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 27.04.2022 призваний на військову службу на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/22.

Враховуючи статтю 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба як строкова так і військова служба за призивом під час мобілізації зараховується до страхового стажу.

Постанова Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі по тексту - постанова КМУ №393) передбачає, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах б-д, ж і з статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: військова служба в Збройних Силах.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на зарахування періоду проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , з 27.04.2022 по 20.04.2023, до календарної вислуги років в Збройних Силах України.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 вказаної вище постанови КМУ №393 до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах, зокрема: а) один місяць служби за три місяці: участь у бойових діях у воєнний час.

Як зазначено позивач, він приймав участь у бойових діях в м. Бахмуті та виконував бойові завдання, внаслідок чого в червні 2022 року отримав поранення, втім матеріали справи доказів такої участі та періоду участі не містять, а тому суд може лише констатувати право позивача на пільгове обчислення періоду його військової служби в разі наявного факту участі в бойових діях, однак можливість здійснити обрахунок пільгової вислуги років відсутня.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині виплати грошового забезпечення, за період з червня 2022 року по 20.04.2023 року, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Так, наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, пунктом 2 якого передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:

- посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:

- підвищення посадового окладу;

- надбавки;

- доплати;

- винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту;

- премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

- винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Пунктом 9 Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно із пунктом 10 Порядку №260 військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України з державних органів, установ, організацій, грошове забезпечення за період із дня зарахування їх у розпорядження до дня вступу до виконання обов`язків за новими посадами або до дня звільнення з військової служби включно, але не більше ніж за два місяці, виплачується виходячи з посадового окладу за посадами, які вони обіймали в цих органах, установах, організаціях, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років.

Виплата грошового забезпечення зазначеним військовослужбовцям понад два місяці здійснюється за рішенням Міністра оборони України.

З виписки по картковому рахунку позивача, з червня 2022 року по травень 2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 не мав нарахувань грошового забезпечення (а.с.18-19).

Разом з тим, матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_1 , у спірний період перебував в розпорядженні Військової частини НОМЕР_1 , а також знаходився на лікуванні.

Зазначені обставини не спростовано відповідачем, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на норми Порядку №260 військовослужбовці, які знаходяться у розпорядженні, а також на лікуванні мають право на отримання грошового забезпечення в розмірах, встановлених цим порядком.

З огляду на те, що Військова частина НОМЕР_1 не здійснювала нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , у період з червня 2022 року та по дату звільнення зі служби останнього за станом здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача, як військовослужбовця на грошове забезпечення гарантоване державою.

Щодо позовних вимог про виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн щомісячно, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, на виконання Указів Президента України від24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту - Постанова №168).

Пунктом 1 Постанови №168 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка", виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

У подальшому в Постанову №168 внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022, редакція якої діє з 19.07.2022 та абзац 1 пункту 1 постанови №168 і викладено в такій редакції:

« 1. Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.».

Окремим дорученням Міністра оборони від 23.06.2022 № 912/з/29 було врегульовано окремі питання виплати додаткової винагороди. Норми вказаного окремого доручення застосовуються з 01.06.2022 та кореспондуються із нормами розділу XXXIV Порядку №260, яким доповнено останній згідно з наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 р. N 44.

Так, пунктом 2 розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року N 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:

1) 30000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

- з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;

- з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;

- з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;

- у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

- з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;

- у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;

- із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;

- з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).

Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6 - 12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).

Пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року N 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за N 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.

Отже, з червня 2022 року військовослужбовці Збройних Сил України мали право на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн пропорційно з розрахунку на місяць та з урахуванням певних особливостей, а в разі отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) в розмірі 100000,00 грн за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, із наявних у матеріалах справи доказів відсутня можливість встановити чіткі обставини, які впливають на розмір виплати грошового забезпечення військовослужбовця, а саме отримання поранення, час перебування в закладі охорони здоров`я, дату зарахування у розпорядження частини тощо, що своєю чергою виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в межах заявлених останнім.

На виконання частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частина друга вказаної статті передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що незважаючи на встановлену вказаною нормою презумпцію винуватості суб`єкта владних повноважень, позивач не звільняється від свого процесуального обов`язку, встановленого частиною першою статті 77 Кодексу, довести належними та достатніми доказами ті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Разом з тим, в даному випадку, для ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів позивача, існують законні підстави виходу за межі позовних вимог, відповідно до ст. 9 КАС України, та задоволення позову шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 в частині незарахування до вислуги років у Збройних Силах України періоду проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 , з 27.04.2022 по 20.04.2023; скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 02.05.2023 №128 в частині вислуги років у Збройних Силах; зобов`язання зарахувати до календарної вислуги років в Збройних Силах період проходження служби позивачем у Військовій частині НОМЕР_1 , з 27.04.2022 по 20.04.2023, а в пільговому обчисленні період участі позивача в бойових діях з розрахунку один місяць за три; визнання протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення позивачу, в тому числі додаткової винагороди, згідно із постановою КМУ №168, за період з червня 2022 року по 20.04.2023; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачеві, в тому числі додаткову винагороду, згідно із постанови КМУ №168, за період з червня 2022 року по 20.04.2023, в порядку та розмірах встановлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Щодо доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, про те, що позивач вчинив дезертирство і самовільно залишив військову частину 12.06.2022 року, і всі похідні від цього посилання відповідача, колегія суддів не надає правову оцінку, оскільки це не є предметом спору в даній справі, а Військової частиною НОМЕР_1 не надано жодного належного доказа вказаним обставинам.

Щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи, у розмірі 12 000,00 грн суду першої інстанції було надано договір про надання правової допомоги від 16.06.2023 № 191, акт виконаних робіт від 29.06.2023, квитанцію до прибуткового касового ордера від 29.06.2023 № 191, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 11.06.2010 № 499, ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.44-48).

Вказані документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу, вартість та перелік наданих ним послуг, які віднесені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до правничої допомоги, окрім виготовлення копій документів.

Враховуючи викладене, визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду цієї справи є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг, з урахуванням складності справи та із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9600,00 грн., які є співмірними та не спростовані відповідачем.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Карпушова

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 09.12.2024 року