Справа № 120/10821/24
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 грудня 2024 р. Справа № 120/10821/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 20.05.2024 він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, рішенням №49 від 27.06.2024 йому було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 20.08.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк представником ГУ ПФУ у Вінницькій області подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що до страхового стажу позивача не може бути зарахований період його роботи з 02.01.1989 по 04.07.1998, оскільки актом зустрічної перевірки №0200-1102-1/5492 від 06.06.2024 встановлено, що записи про прийняття та звільнення зроблено чорнилом іншого кольору та почерком, що суттєво відрізняється від інших записів, а надана трудова книжка серії НОМЕР_1 на титульній сторінці завірена печаткою, яка містить код ЄДРПОУ, а дата заповнення трудової - 02.01.1989.

Також повідомлено, що за рекомендаціями робочої групи надіслано на перевірку періоди роботи з 11.11.1998 по 19.01.1999 та з 20.01.1999 по 07.04.1999, оскільки записи про дані періоди роботи в трудовій книжці НОМЕР_2 зроблені одними чорнилами та однією рукою, відсутні в ОК-5, що викликає сумніви щодо достовірності внесених даних. В зв`язку з чим роз`яснено, що після надходження актів перевірки вищезазначених періодів роботи, буде можливе повернутися до розгляду заяви за призначенням пенсії.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 20.05.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №49 від 27.06.2024 позивачу відмовлено в призначенні відповідного виду пенсії. Рішення мотивоване тим, що наявний у позивача страховий стаж - 24 роки 0 місяців 25 днів є недостатнім для призначення йому пенсії за віком. При цьому, відповідач також зазначив про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи:

- з 02.01.1989 по 04.07.1998, оскільки актом зустрічної перевірки №0200-1102-1/5492 від 06.06.2024 встановлено, що записи про прийняття та звільнення зроблено чорнилом іншого кольору та почерком, що суттєво відрізняється від інших записів, а надана трудова книжка серії НОМЕР_1 на титульній сторінці завірена печаткою, яка містить код ЄДРПОУ, а дата заповнення трудової - 02.01.1989;

- з 09.09.1985 по 15.03.1988, згідно довідки №6 від 07.06.2022, оскільки даний період роботи не прослідковується в наданих трудових книжках;

Також повідомлено, що за рекомендаціями робочої групи надіслано на перевірку періоди роботи з 11.11.1998 по 19.01.1999 та з 20.01.1999 по 07.04.1999, оскільки записи про дані періоди роботи в трудовій книжці НОМЕР_2 зроблені одними чорнилами та однією рукою, відсутні в ОК-5, що викликає сумніви щодо достовірності внесених даних. В зв`язку з чим роз`яснено, що після надходження актів перевірки вищезазначених періодів роботи, буде можливе повернутися до розгляду заяви за призначенням пенсії.

В подальшому, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення №49 від 23.07.2024 про зміну рішення про відмову від 27.06.2024.

Зокрема, до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано період з 09.09.1985 по 15.03.1988 згідно довідки №6 від 07.06.2022, згідно акту №0200-1102-1/6244 перевірки достовірності документів, поданих для оформлення пенсії від 03.07.2024.

Визначено, що наявний у позивача страховий стаж становить 26 років 3 місяці 02 дні, що є недостатнім для призначення йому пенсії за віком. При цьому, відповідач повторно зазначив про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи:

- з 02.01.1989 по 04.07.1998, оскільки актом зустрічної перевірки №0200-1102-1/5492 від 06.06.2024 встановлено, що записи про прийняття та звільнення зроблено чорнилом іншого кольору та почерком, що суттєво відрізняється від інших записів, а надана трудова книжка серії НОМЕР_1 на титульній сторінці завірена печаткою, яка містить код ЄДРПОУ, а дата заповнення трудової - 02.01.1989.

Також повторно повідомлено, що за рекомендаціями робочої групи надіслано на перевірку періоди роботи з 11.11.1998 по 19.01.1999 та з 20.01.1999 по 07.04.1999, оскільки записи про дані періоди роботи в трудовій книжці НОМЕР_2 зроблені одними чорнилами та однією рукою, відсутні в ОК-5, що викликає сумніви щодо достовірності внесених даних. В зв`язку з чим роз`яснено, що після надходження актів перевірки вищезазначених періодів роботи, буде можливе повернутися до розгляду заяви за призначенням пенсії.

Незгода позивача із також відмовою, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із ч.3 ст.4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до змісту ст.5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

За змістом ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення", йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим, ніж поняття "страховий стаж", оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналогічна норма передбачена постановою Кабінету Міністрів "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

З матеріалів справи видно, що у позивача наявні дві трудові книжки, а саме:

- трудова книжка серії НОМЕР_1 , дата заповнення 02.01.1989, містить власника книжки, підпис особи, відповідальної за видачу трудових книжок та печатку органу, що видав. Трудова книжка містить записи про роботу позивача в період з 01.01.1989 по 04.07.1998 в Літинському сільпо на посаді водія (вантажника) магазину "Молоко".

- трудова книжка серії НОМЕР_2 , дата заповнення 02.01.1989, містить підпис власника книжки, підпис особи, відповідальної за видачу трудових книжок та печатку органу, що видав, а також вкладиш до трудової книжки серії НОМЕР_3 . Трудова книжка містить записи про періоди роботи позивача, в тому числі:

- з 11.11.1998 по 19.01.1999 в Літинському відділенні Ощадбанку №2912 на посаді водія інкасатора;

- з 20.01.1999 по 07.04.1999 в Літинському безбалансового відділення №2912 Ощадбанку України на посаді водія-інкасатора. Всі записи про трудову діяльність в дані періоди завірені печатками підприємств.

Отже, в наявних у позивача трудових книжках наявні записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи позивача, завірені печатками підприємств та підписами відповідальних осіб.

Крім того, період роботи позивача з 01.01.1989 по 04.07.1998 в Літинському сільпо на посаді водія (вантажника) магазину "Молоко" додатково підтверджується наявною в матеріалах справи Архівною довідкою від 28.11.2024, виданою Літинським районним споживчим товариством "РайСТ" Вінницької обласної спілки споживчих товариств. Зокрема, у довідці міститься інформація про те, що відповідно до книги розпоряджень періоду 1989 року значиться запис №153 про прийняття ОСОБА_2 на посаду водія з 02.01.1989, розпорядження №1 п.3. Також, відповідно до книги розпоряджень періоду 1989оку значиться запис №п.16 про звільнення з роботи ОСОБА_1 , з посади з 04.07.1998, розпорядження №20-К.

Щодо неврахування спірних періодів роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 та трудової книжки серії НОМЕР_2 , через виявлені недоліки її оформлення, суд зазначає наступне.

Так, на момент внесення у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 записів була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (Інструкція № 162).

Підпунктом 1.1. Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців.

Відповідно до п. 1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС "Про трудові книжки робітників і службовців" №656 від 06.09.1973, що була чинна на момент внесення у трудову книжку позивача записів №5-7, №11-12 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.п. 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідно до 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції №162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні приписи містить і Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, Міністерства юстиції України за № 58 від 29 липня 1993р., яка діяла на час внесення в трудову книжку позивача записів №19-20 та діє на теперішній час.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірних періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносились відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Більше того, недоліки її заповнення не можна вважати обставиною, що вказує на відсутність у позивача трудового стажу за вказаний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Суд враховує, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи та ці записи, на переконання суду, є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу.

З огляду на викладене, суд також критично оцінює наведені у відзиві на позовну заяву доводи представника ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його робити з 02.01.1989 по 04.07.1998 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та періодів з 11.11.1998 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 07.04.1999 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній номер протоколу загальних зборів, адже відповідний недолік ведення трудової книжки допустив роботодавець, а не позивач.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що вказані відповідачем обставини не можуть бути підставою неврахування спірних періодів роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п. 3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність та, як наслідок, наявність підстав для скасування прийнятого відповідачем рішення №49 від 23.07.2024, яким, в тому числі, відмовлено, в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його роботи: з 02.01.1989 по 04.07.1998, а також не зараховано періоди його роботи з 11.11.1998 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 07.04.1999.

Як наслідок, на переконання суду, наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати наведені вище періоди роботи позивача до його страхового стажу.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком, суд зазначає, що не наділений відповідними повноваженнями проводити розрахунок стажу позивача, оскільки це є дискреційні повноваження органів Пенсійного фонду України.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Положеннями частини 2 статті 9 КАС України, відповідно до яких суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію вважає за можливе зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву від 20.05.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши при цьому до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи: з 02.01.1989 по 04.07.1998, з 11.11.1998 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 07.04.1999, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 КАС України).

Як слідує із матеріалів справи, при зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн.

При цьому, оскільки позов містив декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 1211,208 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №49 від 27.06.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 02.01.1989 по 04.07.1998, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та періоди роботи з 11.11.1998 по 19.01.1999, з 20.01.1999 по 07.04.1999, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.05.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у цій справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна