Справа № 380/16208/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2024 року м. Львівсправа № 380/16208/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11 червня 2024 року № 68 про відмову у призначенні мені пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати мені до страхового стажу з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року, з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року, з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року, які дають право для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити мені пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11 червня 2024 року № 68, прийнятим за принципом екстериторіальності (далі також оскаржуване/спірне рішення), їй відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу. У спірному рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди: з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року та з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року, оскільки при звільненні печатка держави, якої на той час не існувало; з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року, оскільки печатка, якою засвідчено запис про звільнення, не читабельна, що є порушенням вимог Інструкції ведення трудових книжок працівників.

Позивачка не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, позаяк на час звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії за віком вона пропрацювала близько 13 років, 13 травня 2024 року уклала із Головним управлінням ДПС у Львівській області договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (одноразова сплата єдиного внеску), відповідно до умов якого сплатила єдиний внесок за попередні періоди (з січня 2004 року по жовтень 2006 року включно), а отже має право на призначення відповідної пенсії. Однак їй відмовлено у призначенні такої пенсії у зв`язку з невиконанням/неналежним виконанням тодішнім роботодавцем свого обов`язку.

Позивачка відзначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

З огляду на вказане з метою захисту свого порушеного права на пенсійне забезпечення, позивачка звернулася з цим позовом до суду, який задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що оскаржуваним рішенням позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу 13 років 00 місяців за необхідних не менше 15 років. До страхового стажу позивачки не зараховано періоди згідно із записами у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року: з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року та з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року, оскільки при звільненні печатка держави, якої на той час не існувало; з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року, оскільки печатка, якою засвідчено запис про звільнення, не читабельна. Зауважує, що обчислення стажу є виключною компетенцією органів Пенсійного фонду України, а тому підміна судом повноважень суб`єкта владних повноважень є втручанням в повноваження органів Пенсійного фонду України. Відзначає, що не приймав жодних рішень щодо пенсійного забезпечення позивачки, тому не є належним відповідачем у цій справі. Вважає, що дій органів Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні позивачці пенсії відповідають нормам чинного законодавства України, тому є правомірними.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача-1, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, у якій додатково, крім аргументів, наведених у позовній заяві, зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що враховуючи те, що трудова книжка позивачки заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58, у нього відсутні підстави для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу за трудовою книжкою. Попри те, чинним законодавством України передбачено можливість підтвердження трудового стажу у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці. Проте жодних допустимих доказів, передбачених пунктом 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637), позивачка до територіального органу Пенсійного фонду України не надала.

З урахуванням цього відповідач-2 уважає, що спірне рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому в задоволенні заявленого позову просить відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача-2, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, у якій додатково, крім аргументів, наведених у позовній заяві, зазначає, що спірні періоди трудової діяльності чітко прописані у її трудовій книжці, в оскаржуваному рішенні не наведено жодних мотивів щодо неправильності чи неточності записів про такі періоди. Отже, норми Порядку № 637, на які покликається відповідач-2, є незастосовними до розглядуваних правовідносин.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 31 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

02 квітня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 10 квітня 2024 року № 68, прийнятим за принципом екстериторіальності (а.с.10), позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу страховий стаж становить 12 років 02 місяці 18 днів, за необхідних не менше 15 років. У цьому рішенні зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу зараховані всі періоди трудової діяльності.

З огляду на вказане рішення пенсійного органу позивачка 13 травня 2024 року уклала із Головним управлінням ДПС у Львівській області договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (одноразова сплата єдиного внеску) О007 (а.с.13-18), відповідно до умов якого сплатила єдиний внесок за попередні періоди (з січня 2004 року по жовтень 2006 року включно), що відображено також у Розрахунку стажу ОСОБА_1 (Форма РС-право) (а.с.12).

Після укладення вказаного договору та одноразової сплати єдиного внеску позивачка повторно, 04 червня 2024 року звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11 червня 2024 року № 68, прийнятим за принципом екстериторіальності (а.с.11), позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу страховий стаж становить 13 років 00 місяців, за необхідних не менше 15 років.

У цьому рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди:

- з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року та з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року, оскільки при звільненні печатка держави, якої на той час не існувало;

- з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року, оскільки печатка, якою засвідчено запис про звільнення, не читабельна, що є порушенням вимог Інструкції ведення трудових книжок працівників.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача-2, вважаючи його протиправним, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11 червня 2024 року № 68 про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 57 років - які народилися з 01 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року.

Частиною третьою статті 26 Закону № 26 передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 01 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Суд встановив, що до заяви про призначення пенсії за віком позивачка додала трудову книжку серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року.

Відповідно до записів №№ 10 - 11 цієї трудової книжки позивачка у період з 15 жовтня 1995 року (наказ № 134к від 15 жовтня 1995 року) по 15 квітня 1996 року (наказ № 49к від 15 квітня 1996 року) працювала кочегаром у Первомайському Уккітс.

Відповідно до записів №№ 12 - 13 вказаної трудової книжки позивачка у період з 15 жовтня 1996 року (наказ № 134к від 15 жовтня 1996 року) по 16 квітня 1997 року (наказ № 40к від 16 квітня 1997 року) працювала кочегаром у Первомайському Уккітс.

Відповідно до записів №№ 14 - 15 згаданої трудової книжки позивачка у період з 15 жовтня 1997 року (наказ № 130к від 15 жовтня 1997 року) по 19 жовтня 1998 року (наказ № 128к від 19 жовтня 1998 року) працювала кочегаром у Первомайському Уккітс.

Утім, оскаржуваним рішенням відповідач-2 відмовився зарахувати вказані періоди роботи позивачки до її страхового стажу через те, що накази про звільнення за періоди з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року та з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року засвідчені печаткою держави, якої на той час не існувало, а також, що печатка, якою засвідчено запис про звільнення за період з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року, не читабельна.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 58 (тут і надалі в редакції, чинній на час вчинення записів про звільнення) заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

За змістом приписів пунктів 2.3, 2.4 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.25 Інструкції № 58).

Відповідно до абзацу першого пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Суд встановив, що у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1982 року зроблено записи про її прийняття та звільнення з роботи за спірні періоди з посиланням на відповідні накази. Записи про роботу точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять. Записи про звільнення засвідчені підписом уповноваженої особи та скріплені печаткою підприємства.

Суд відзначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, від 23 квітня 2019 року у справі № 593/1452/16-а, від 30 вересня 2021 року у справі № 300/860/17, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу під час призначення пенсії.

З урахуванням викладеного позивачка не повинна нести будь-яких негативних наслідків, які виникли в результаті дій її тодішнього роботодавця, у розглядуваній ситуації незміни печатки підприємства на належну та проставлення печатки у трудовій книжці у спосіб, який унеможливлює встановлення її (печатки) змісту.

Отже, ті недоліки трудової книжки позивачки, про які йде мова у спірному рішенні, є формальними, відповідальності за ці недоліки позивачка не несе та не може нести і вони ніяк не впливають на можливість встановлення трудового стажу позивачки.

Суд також звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог під час заповнення трудової книжки. Не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у її трудовій книжці. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 зазначає, що абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Проте жодних допустимих доказів, передбачених пунктом 3 Порядку № 637, позивачка до територіального органу Пенсійного фонду України не надала.

Суд критично оцінює такі покликання відповідача-2, позаяк пункт 3 Порядку № 637 стосується тих випадків, коли відсутня трудова книжка, а також, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

У цій справі суд встановив, що трудова книжка позивачки містить чіткі та точні записи про роботу за спірні періоди, з посиланням на відповідні накази, на підставі яких ці записи зроблені, тож механізм підтвердження стажу роботи, визначений пунктом 3 Порядку № 637, є незастосовним до спірних правовідносин.

У аспектів таких доводів відповідача-2 суд зазначає також, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності поданих заявником документів, пенсійний орган наділений правом самостійного звернення до підприємств, установ, організацій, окремих осіб з метою отримання інформації, необхідної для здійснення своєї діяльності.

Однак доказів вчинення таких дій відповідачами не надано.

Суд також наголошує, що реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний пенсійний орган в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, у спосіб отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, виданих ними для оформлення пенсії, перевірки змісту і належного оформлення наданих документів, а у випадку їх невідповідності вимогам законодавства, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення недоліків.

Водночас суд не може оминути й того факту, що попередній орган Пенсійного фонду України, який вирішував питання призначення позивачці пенсії за фактом первинного звернення 02 квітня 2024 року, у своєму рішенні від 10 квітня 2024 року № 68 вказав, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу зараховані всі періоди трудової діяльності, і страховий стаж позивачки з урахуванням цих зарахованих періодів становить 12 років 02 місяці 18 днів.

З огляду на вказане рішення пенсійного органу позивачка 13 травня 2024 року уклала із Головним управлінням ДПС у Львівській області договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (одноразова сплата єдиного внеску) О007, відповідно до умов якого сплатила єдиний внесок за попередні періоди (з січня 2004 року по жовтень 2006 року включно), відтак додатково, до вже підтвердженого пенсійним органом страхового стажу, набула 02 роки 10 місяців страхового стажу, який у сукупності становив більше 15 років та давав їй право на отримання пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058.

Після укладення вказаного договору та одноразової сплати єдиного внеску позивачка повторно, 04 червня 2024 року звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058, однак вже наступний орган Пенсійного фонду України, який розглядав ці заяву та документи, фактично знівелював висновок попереднього органу Пенсійного фонду України, вказавши, що до страхового стажу позивачки він не зараховує окремі періоди її трудової діяльності.

Така поведінка органу Пенсійного фонду України, на переконання суду, порушує визначені частиною другою статті 2 КАС України критерії добросовісності, розсудливості та пропорційності, нанівець зводить законні сподівання позивачки щодо отримання пенсійного забезпечення, зважаючи на дотримання нею сукупності умов, необхідних для його отримання.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку про те, що відповідач-2 протиправно не зарахував позивачці до її страхового стажу періоди роботи з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року, з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року та з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недостатність у позивачки страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, тому оскаржуване рішення належить визнати протиправним та скасувати, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.

Оскільки суд встановив, що відповідач-2 протиправно не зарахував позивачці до її страхового стажу періоди роботи з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року, з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року та з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року, у зв`язку з чим визнав протиправним та скасував спірне рішення, то належить зобов`язати відповідача-2 вказані періоди роботи позивачки зарахувати до її страхового стажу, а позовну вимогу в цій частині також задовольнити.

Що стосується вимоги про призначення пенсії суд зазначає таке.

На момент звернення за призначенням пенсії позивачка досягла необхідного віку 65 років.

Страховий стаж позивачки з урахуванням періодів, які відповідач-2 не заперечує (13 років), та з урахуванням тих періодів, які суд зобов`язав відповідача-2 зарахувати до страхового стажу позивачки, становить у сукупності (за простими математичними підрахунками суду) більше необхідних 15 років.

Отже, у спірному випадку щодо позивачки одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, тому суд з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивачки вважає за необхідне зобов`язати пенсійний орган призначити таку пенсію позивачці.

Строки призначення пенсії визначає стаття 45 Закону № 1058.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У цій справі позивачка за призначенням пенсії звернулася пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку, тож пенсія їй повинна бути призначена з дня звернення за пенсією.

Водночас суд ураховує, що під час первинного звернення за пенсією, яке відбулося 02 квітня 2024 року, позивачка не мала права на її отримання у зв`язку з відсутністю у неї на той час необхідного страхового стажу, що не заперечується позивачкою.

Отже, право на отримання пенсії позивачка має з 04 червня 2024 року, тобто з дня повторного звернення за пенсією, коли вже на той час вона набула необхідного страхового стажу (одноразової сплати єдиного внеску за період з 01 січня 2004 року по 31 жовтня 2006 року, що додатково надало позивачці 02 роки 10 місяців страхового стажу до того, який підтверджується записами трудової книжки).

Водночас підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивачки, відсутні, оскільки наданих позивачкою документів цей пенсійний орган не досліджував, питання щодо призначення позивачці пенсії за віком не вирішував, тож прав позивачки у межах спірних правовідносин не порушував. Оскаржуване рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії за наслідками розгляду поданих документів приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, а тому саме цей пенсійний орган як порушника прав позивачки належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення порушених прав позивачки. Позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

Беручи до уваги викладене, суд робить висновок, що заявлений позов належить задовольнити частково: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11 червня 2024 року № 68 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року, з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року, з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року та призначити їй пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 з 04 червня 2024 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 1211,20 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11 червня 2024 року № 68 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 15 жовтня 1995 року по 15 квітня 1996 року, з 15 жовтня 1996 року по 16 квітня 1997 року, з 15 жовтня 1997 року по 19 жовтня 1998 року та призначити їй пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04 червня 2024 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 06 грудня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна