Справа № 520/25310/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р. Справа № 520/25310/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Русанової В.Б. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Садова М.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.09.24 по справі № 520/25310/24

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 посадового окладу за період з 28.04.2023 по 02.04.2024 з урахуванням коефіцієнта 1,5 передбаченого п. 1 постанови КМУ № 391 від 23.04.2023 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів та органів місцевого самоврядування під час воєнного стану";

- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 посадового окладу за період з 28.04.2023 по 02.04.2024 з урахуванням коефіцієнта 1,5 передбаченого п. 1 постанови КМУ № 391 від 23.04.2023 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів та органів місцевого самоврядування під час воєнного стану".

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.

Підставою повернення адміністративного позову зазначено, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою.

Не погодившись з вказаною ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що письмове повідомлення про заробітну плату з розшифровкою за видами виплат позивач отримав після звернення його представника з адвокатським запитом до відповідача, тобто 16.08.2024, відтак про наявність порушених трудових прав та інтересів позивачу стало відомо з моменту отримання інформації та копій документів від роботодавця на адвокатський запит, а тому перебіг строку, визначеного ст. 233 КЗпП почав з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені особі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду та не врахував всі обставини у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 05.04.2023 по теперішній час працює на посаді головного спеціаліста Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті.

Вказує, що 25.04.2023 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 391 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів та органів місцевого самоврядування під час воєнного стану" (дата набрання чинності 28.04.2023), відповідно до п. 1 якої зазначено, що на період воєнного стану для працівників державних органів, які безпосередньо здійснюють свої повноваження на територіях можливих бойових дій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій, посадові оклади визначаються у урахуванням коефіцієнта 1,5.

В подальшому, головою Укртрансбезпеки прийнято наказ № 369 від 27.05.2024 "Про введення в дію змін до штратного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2024 рік", на підставі якого з 02.04.2024 введено в дію штатний розпис з урахуванням посадових окладів з коефіцієнтом 1,5, у зв`язку з чим збільшився посадовий оклад ОСОБА_1 з 13633,00 грн. до 20450,00 грн.

Позивач вказує, що право на отримання посадового окладу з урахуванням коефіцієнту 1,5 він мав право з 28.04.2023, у зв`язку з розташуванням його робочого місця на території можливих бойових дій, проте відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати з урахуванням коефіцієнта 1,5 посадового окладу у відповідності до постанови КМУ № 391 за період з 28.04.2023 по 02.04.2024.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом 10.09.2024.

Ухвалюючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першоїх інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист тощо. Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 5 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Відповідно до частин першої-другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Водночас, частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом трьох місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Матеріалами справи встановлено, що спірні правовідносини стосуються періоду з 28.04.2023 по 02.04.2024 щодо невиконання п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання оплати праці працівників державних органів та органів місцевого самоврядування під час воєнного стану" від 23.04.2023 № 391 з урахуванням коефіцієнта 1,5 до посадового окладу позивача. Постанова розміщена на офіційному сайті КМУ, а відтак є загальнодоступною для відома.

Позивач в позовній заяві та апеляційній скарзі зазначає, що про порушення законодавства про оплату праці, виплату посадового окладу без застосування коефіцієнта 1,5, дізнався після отримання документів 16.08.2024 на адвокатський запит від 02.08.2024, однак колегія суддів вважає їх необгрунтованими з урахуванням наступного.

Заробітна плата в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України означає винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до постанови КМУ від 23.03.2023 № 361 затверджено підвищення розмірів посадових окладів з урахуванням коефіцієнтів, а відтак такий є складовою заробітної плати.

Отже, оклад є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення окладу чи був здійснений перерахунок, з яких складових він складається, як обрахований та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий розрахунок чи розрахунок складових.

Позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській (областях) з 05.03.2023.

В подальшому, позивач почав виконувати тимчасово обов`язки начальника відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській (областях). Встановлено виплату за додаткове навантаження.

Посадовий оклад позивача на посаді головного спеціаліста згідно з штатного розпису з 01.03.2023 становив у сумі 5800,00 грн, з 01.01.2024 становив 13633,00 грн, з 02.04.2024 - у сумі 20450,00 грн.

Відповідно до розрахункового листа позивача, за квітень 2024 року та наступні місяці цього року посадовий оклад становить 20450,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач міг дізнатися про порушення свого права 01 травня 2024 року, отримавши заробітну плату за квітень 2024 року із посадовим окладом, який збільшений на коефіцієнт 1,5, що підтверджено доказами, які надані до адміністративного позову.

Водночас, позивач звернувся до суду з позовом 10.09.2024, тобто із пропуском тримісячного строку.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (аналогічний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №140/1770/19).

При цьому, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа "Мельник проти України") погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 31.03.2021 по справі №240/12017/19.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі, що про наявність порушених трудових прав та інтересів позивачу стало відомо з моменту отримання 16.08.2024 інформації та копій документів від роботодавця на адвокатський запит, а тому перебіг строку, визначеного ст. 233 КЗпП почав перебіг з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені особі, колегія суддів зазначає наступне.

Копія листа відповідача від 16.08.2024, яким надана відповідь на звернення позивача від 02.08.2024, свідчить про те, що позивач почав вчиняти активні дії, спрямовані на з`ясування обставин нарахування і виплати йому окладу, лише у серпні 2024 року. Лист відповідача від 16.08.2024 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Оскільки заробітна плата виплачувалась позивачу щомісячно, відтак позивач повинен був дізнатися про невиплату йому зазначеної доплати з 02.04.2024 не пізніше 01.05.2024, відтак тримісячний строк для звернення до адміністративного суду почав свій відлік з 01.05.2024 і тривав до 31.07.2024.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Чуйкіна проти України" ((CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) 13 січня 2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що "стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18)".

Доступ до правосуддя включає не лише можливість подати заяву до суду. На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено, зокрема, задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Це включає часові обмеження, фінансовий тягар, вимоги щодо форми звернення тощо.

Отже, можливість звернення до суду з даним позовом за спірний період вчасно, залежала виключно від волевиявлення самого позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про повернення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки поважних підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до адміністративного суду з матеріалів справи не вбачається, а їх наявність позивачем не доведена.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми процесуального та матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі № 520/25310/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді В.Б. Русанова Л.В. Мельнікова