Справа № 320/23884/24
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року м. Київ № 320/23884/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві,

Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області,

Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач 1), в якому просить суд

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого була визначена статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-ХІІ «Про арбітражний суд» в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді вперше, а також половини строку навчання у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з 1984 року Київський ордена Леніна і ордена Жовтневої революції державного університету імені Т.Г. Шевченка) з 01 вересня 1982 року по 22 червня 1987 року, що складає 2 роки 4 місяці 26 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого була визначена статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-ХІІ «Про арбітражний суд» в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді вперше, а також половини строку навчання у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з 1984 року Київський ордена Леніна і ордена Жовтневої революції державного університету імені Т.Г. Шевченка) з 01 вересня 1982 року по 22 червня 1987 року, що складає 2 роки 4 місяці 26 днів, а також здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 28 лютого 2024 року з виплатою недоотриманих сум.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Указом Президента України від 16 травня 2001 року № 311/2001 вона призначена на посаду судді арбітражного суду міста Києва строком на 5 років.

Указом Президента України від 22 вересня 2005 року № 1308/2005 призначена у межах п`ятирічного строку суддею Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Верховною Ради України від 02 листопада 2006 року № 309-V обрана на посаду судді Київського апеляційного господарського суду безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 21 червня 2012 року № 5012-VI обрана на посаду судді Вищого адміністративного суду України.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 27 лютого 2024 року № 570/0/15-24 позивач звільнена з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Романківа І.П. від 28 лютого 2024 року № 12-к позивача відраховано зі штату суду 27 лютого 2024 року.

Позивач вказує, що згідно рішення Вищої ради правосуддя від 27 лютого 2024 року її стаж роботи на посаді судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 30 років 2 місяці 7 днів.

Позивачем 26 березня 2024 року до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подані заява про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, документи, передбачені пунктом 2 розділу ІІ Порядку № 3-1.

Згідно з протоколом призначення щомісячного довічного грошового утримання позивача, як вказує остання у позовній заяві, рішенням органу Пенсійного фонду України від 04 квітня 2024 року № 61 їй призначено виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 54% суддівської винагороди, виходячи зі стажу роботи суддею 22 роки 9 місяців 14 днів.

На переконання позивача відповідач 1 при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, протиправно, всупереч положенням частини другої статті 137 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» відмовив у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді п`яти років стажу роботи за спеціальністю, наявність якого передбачена вимогою до громадян України для зайняття посади судді арбітражного суду області згідно із статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-ХІІ «Про арбітражний суд» в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді вперше, а також половини строку навчання у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з 1984 року Київський ордена Леніна і ордена Жовтневої революції державного університету імені Т.Г. Шевченка) з 01 вересня 1982 року по 22 червня 1987 року, що складає 2 роки 4 місяці 26 днів

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву послався на те, що за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з відповідною заявою 26 березня 2024 року. Вказану заяву було оброблено за принципом єдиної черги звернень спеціалістів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, рішенням № 61 від 04 квітня 2024 року призначено довічне грошове утримання судді у відставці.

Представник відповідача 1 наголосив у відзиві на позовну заяву, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не розглядались документи позивача щодо призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, не приймалось жодного рішення з цього питання, відповідно, не порушувались її права, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до відповідача 1.

08 листопада 2024 року від представника відповідача 1 через систему «Електронний Суд» надійшли пояснення щодо позову, в яких представник відповідача 1 послався на аналогічні обставини тим, що вже були викладені у відзиві на позовну заяву.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву послався на те, що структурним підрозділом, який розглядав заяву та документи позивача було визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Отже, спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області були опрацьовані пред`явлені позивачем для розгляду документи та проведено розрахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці, який направлено на перевірку та погодження до спеціаліста Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, після якого Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про призначення позивачу довічного щомісячного грошового утримання від 04 квітня 2024 року № 61.

Крім того, представник Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області послався й на положення статей 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зазначивши, що стаж роботи на посаді судді у позивача складає 22 роки 9 місяців 14 днів, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 54% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до вимог законодавства.

У відзиві на позовну заяву представник Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області послався на аналогічні обставини тим, що буди викладені представником Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві пояснення щодо того, яким саме органом Пенсійного фонду України приймалось рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 26 березня 2024 року про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підтверджені документально та нормативно; матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року повторно витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві інформацію та документи, зазначені в ухвалі суду від 05 вересня 2024 року.

07 листопада 2024 року на виконання вимог ухвали суду від 15 жовтня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві на адресу суду надіслано копію електронної пенсійної справи ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року до участі у справі у якості співвідповідачів залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, а також витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області рішення № 61 від 04 квітня 2024 року, прийняте за результатами розгляду заяви позивача та всі матеріали на підставі якого воно прийнято.

26 листопада 2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на адресу суду надійшли рішення від 04 квітня 2024 року та всі матеріали на підставі яких воно прийнято.

Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи вимоги статті 263 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 16 травня 2001 року № 311/2001 ОСОБА_1 призначена на посаду судді арбітражного суду міста Києва строком на 5 років.

Указом Президента України від 22 вересня 2005 року № 1308/2005 ОСОБА_1 призначена у межах п`ятирічного строку суддею Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Верховною Ради України від 02 листопада 2006 року № 309-V ОСОБА_1 обрана на посаду судді Київського апеляційного господарського суду безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 21 червня 2012 року № 5012-VI ОСОБА_1 обрана на посаду судді Вищого адміністративного суду України.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 27 лютого 2024 року № 570/0/15-24 ОСОБА_1 звільнена з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Романківа І.П. від 28 лютого 2024 року № 12-к ОСОБА_1 відраховано зі штату суду 27 лютого 2024 року.

Суд зазначає, що у рішенні Вищої ради правосуддя від 27 лютого 2024 року № 570/0/15-24 зазначено, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя рішення становить 30 років 2 місяці 7 днів, з яких: 22 роки 9 місяців 11 днів - стаж роботи суддею, 5 років - стаж роботи, вимога щодо якого визначалася законом та який надавала право для призначення на посаду судді, 2 роки 4 місяці 26 днів - половина строку навчання в юридичному навчальному закладі.

26 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а також надала документи, передбачені пунктом 2 розділу ІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04 квітня 2024 року № 61 ОСОБА_1 з 28 лютого 2024 року призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, а згідно протоколу такого призначення для розрахунку розміру утримання враховано лише стаж роботи на посаді судді (22 роки 9 місяців 14 днів). Відповідно, розмір довічного грошового утримання позивача визначено з розміру 54% від її суддівської винагороди.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно пункту 3 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд, при вирішенні даної справи, керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2005 року у справі № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

На підставі вищевикладеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справах № 713/1064/17, № 686/24597/16-а, № 686/1938/17, № 766/7021/17, №686/24597/16-а, від 11 грудня 2018 року у справі № 522/5168/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 420/1234/19, від 28 серпня 2023 року у справі № 360/6255/21.

За приписами пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку.

Судом встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 27 лютого 2024 року № 570/0/15-24 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На час призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VII (далі - Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VII), частиною третьою статті 142 якого передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Відповідно до частини першої статті 137 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Законом України № 2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 05 серпня 2018 року, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» статтю 137 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII було доповнено частиною другою наступного змісту: «До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді».

Згідно з зі статтею 22 Закону України «Про арбітражний суд» від 04 червня 1991 року № 1142-XII (далі - Закон України від 04 червня 1991 року № 1142-XII, в редакції, чинній на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді) право на зайняття посади судді Вищого арбітражного суду України має громадянин України, який досяг на день призначення 30 років, має вищу юридичну освіту і стаж роботи за спеціальністю не менше десяти років. Право на зайняття посади судді арбітражного суду Автономної Республіки Крим, арбітражних судів областей, міст Києва та Севастополя має громадянин України, який досяг на день призначення 25 років, має вищу юридичну освіту і стаж роботи за спеціальністю не менше п`яти років.

Відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі - Закон України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ, в редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що оскільки стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді становить більше ніж 20 років (при достатніх 10), то до стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, враховується також стаж роботи за спеціальністю 5 (п`ять) років.

Так, відповідно до довідки Юридичної консультації № 2 Старокиївського району міста Києва від 1 серпня 1996 року № 280 та довідки Київської міської колегії адвокатів від 22 липня 1996 року № 41 ОСОБА_1 після здобуття вищої юридичної освіти з 12 серпня 1987 року працювала стажистом адвоката, а з 10 лютого 1988 року по 5 серпня 1996 року працювала адвокатом Київської міської колегії адвокатів, а згідно із записами у трудовій книжці - з 08 серпня 1996 року по 25 травня 2001 року обіймала посаду юрисконсульта.

Згідно з правовою позицією, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом (постанови від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 766/17221/16-а), стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

За встановлених обставин та наведеного регулювання, суд дійшов висновку про протиправність незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого була визначена статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-XII в редакції, чинній на момент призначення її на посаду судді вперше.

Крім того, абзацом другим статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/1995 встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Аналогічні положення викладено в пункті 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865.

Судом неодноразово було зазначено, що вперше ОСОБА_1 обрано на посаду судді в травні 2001 року, тобто після прийняття Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/1995 та до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, які в сукупності діяли 16 років. Ці нормативно-правові акти тривалий час давали позивачу право на зарахування до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, половини строку навчання у вищому навчальному закладі.

Судова практика Верховного Суду в частині застосування статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/1995 та пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 щодо обрахунку стажу, що дає право на відставку судді, та щодо перерахунку вже призначеного щомісячного довічного грошового утримання як до відставки суддів, які були призначені (обрані) суддями вперше до набрання чинності цими нормативно-правовими актами, так і до відставки суддів, які були призначені (обрані) суддями вперше під час дії зазначених нормативно-правових актів, є сталою (постанови Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 766/17221/16-а).

Як вже зазначалось судом, відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя під час розгляду заяви про відставку (прийняття рішення про звільнення).

Водночас, невключення до стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби та врахування для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Відповідно до копії архівної довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 08 вересня 2023 року № 010-17/704, ОСОБА_1 з 01 вересня 1982 року зарахована до складу студентів першого курсу денного відділення юридичного факультету Київського ордена Леніна державного університету ім. Т.Г. Шевченка, в червні 1987 року закінчила повний теоретичний та практичний курс навчання денного відділення юридичного факультету Київського ордена Леніна і ордена Жовтневої революції Державного університету ім. Т.Г. Шевченка за спеціальністю «Правознавство», здобула кваліфікацію «юрист» та отримала диплом з відзнакою НОМЕР_1 від 22 червня 1987 року, реєстраційний № 11.

Таким чином, половина строку навчання ОСОБА_1 у зазначеного вищому навчальному закладі 2 роки 4 місяці 26 днів підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку.

Вищевказане встановлено в рішенні Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку від 27 лютого 2024 року № 570/0/15-24.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає 30 років 2 місяці 7 днів, з яких:

- половина строку навчання в вищому юридичному закладі 2 роки 4 місяці 26 днів;

- стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) в галузі права, необхідний для призначення на посаду судді 5 років;

- час роботи на посаді судді із дня призначення на посаду судді (16 травня 2001 року) по дату ухвалення Вищою радою правосуддя відповідного рішення (27 лютого 2024 року) 22 роки 9 місяців 11 днів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що незарахування до стажу роботи позивача на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права та половини строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі є протиправним.

Суд зазначає, що згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно пункту 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Враховуючи вказані вимоги Порядку № 22-1, органом, що приймав рішення за заявою позивача визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Згідно з пояснювальною запискою Фонду до проекту Постанови № 25-1 Указом Президента України від 04 вересня 2019 року № 647/2019 «Про деякі заходи із забезпечення надання якісних публічних послуг» для забезпечення належної реалізації прав осіб y сфері надання адміністративних послуг передбачено забезпечення Кабінетом Міністрів України, зокрема, спрощення процедури надання та отримання послуг. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року № 681 «Про оптимізацію надання адміністративних послуг у сфері пенсійного забезпечення» визначено перелік державних реєстрів, відомості з яких враховуються органами Пенсійного фонду при зверненні осіб за призначенням, перерахунком, поновленням, припиненням, продовженням виплати пенсій, надбавок, допомог, доплат та компенсацій або переведенням з одного виду пенсії на інший. У зв`язку з цим постала необхідність у приведенні актів Пенсійного фонду України у відповідність до вимог чинного законодавства Єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства, централізована прозора система контролю за процесами призначення та перерахунків пенсій, мінімізація корупційних ризиків, зумовлених особистими контактами з громадянами, попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, оптимізація навантаження на працівників, розширення способів звернень до територіальних органів Пенсійного фонду України стало результатом запровадження принципу екстериторіальності щодо призначення пенсії.

Суд зазначає, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (статті 113, 116 та 117 Конституції України).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року яку залишено без змін Верховним Судом у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 640/1873/22, відмовлено у задоволені позовних вимог до Пенсійного фонду України про визнання протиправними (такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили) та нечинними положення абзацу 13 пункту 4.2 та абзацу 2 пункту 4.3 Розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 13-1 від 07 липня 2014 року) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

Також, Верховний Суд за результатами аналізу положень статей 5, 44 Закону № 1058-IV, підпункту 2 пункту 10 Положення №280, абзацу 13 пункту 4.2 та абзацу 2, 3 пункту 4.3 Розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1 вважав за необхідне сформулювати такі правові висновки:

- правлінню Пенсійного фонду України надано право приймати у межах повноважень, передбачених законом, постанови, затверджувати положення, інструкції та інші нормативно-правові акти Пенсійного фонду України, зокрема, і щодо порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії;

- з моменту набрання чинності змін до абзацу 13 пункту 4.2 Розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1, а саме з 1 квітня 2021 року, після реєстрації заяви, зокрема і щодо перерахунку пенсії, та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу;

- рішення за результатами розгляду заяви, розподіленої за принципом екстериторіальності, у тому числі про перерахунок пенсії, приймається не пізніше 10 днів після її надходження та підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків) та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Таким чином, впровадження принципу екстериторіальності передбачає опрацювання заяв про призначення пенсій будь-яким з територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає заявник.

У даному випадку відповідно до матеріалів справи, спірний стаж не був зарахований саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, у зв`язку з чим, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, суд доходить висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправними дій й зобов`язання вчинити дії щодо зарахування до стажу роботу на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого була визначена статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-ХІІ «Про арбітражний суд» в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді вперше, а також половини строку навчання у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з 1984 року Київський ордена Леніна і ордена Жовтневої революції державного університету імені Т.Г. Шевченка) з 01 вересня 1982 року по 22 червня 1987 року, що складає 2 роки 4 місяці 26 днів саме Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, залишивши без задоволення позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскільки подана позивачем заява з документами по суті розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області і рішення за наслідками розгляду поданих документів приймалось саме ним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно частини другої статті 2 КАС України справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

VI. Судові витрати.

Щодо стягнення з відповідача 1 на користь позивача витрат позивача, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 15 000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно положень статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Наведене в сукупності свідчить про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час розподілу судових витрат, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі, за своїм змістом і правовою природою не є платою за надані послуги у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат - позитивне рішення, досягнення якого, відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2024 року між позивачем та адвокатом Коломацькою Оленою Сергіївною укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 2/05-24, відповідно до умов якого клієнт доручив, а адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати правничу (правову) допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором та додатково (-ими) угодою (-ами) до нього (пункт 1.1. договору).

Згідно пунктів 4.1-4.2. договору сума гонорару, який виплачується адвокату за послуги з надання правничої (правової) допомоги буде погоджено сторонами окремо в додатковій (-вих) угоді (-ах) до даного договору. Гонорар сплачується клієнтом у безготівковій формі на умовах та в порядку визначеному сторонами в додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно умов додаткової угоди № 1 до договору від 22 травня 2024 року клієнт доручив, а адвокат прийняв на себе зобов`язання надати правничу (правову) допомогу з оплатою у фіксованому розмірі 15 000,00 грн, які клієнт попередньо оплачує у розмірі 1005 вартості послуг.

Як вбачається з наданої суду копії Акта надання послуг від 27 травня 2024 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 02/05-24 від 22 травня 2024 року, ОСОБА_1 адвокатом Коломацькою Оленою Сергіївною було надано такі послуги: у період з 22 по 27 травня 2024 року написання позовної заяви про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у зарахуванні стажу при призначенні Клієнту щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов`язання вчинити дії, вартістю послуги 15 000,00 грн, які згідно копії квитанції про оплату № 270553486 від 25 травня 2024 року сплачені позивачем на рахунок ОСОБА_2 з призначенням платежу «Оплата за договором від 22.05.2024 №02/5-24, д/у №1».

Суд звертає увагу, що під час розгляду справи представником позивача підготовлено лише ті процесуальні документи (позовну заяву) тобто, здійснено процесуальні дії, які були неминучими для належного представництва інтересів позивача у суді.

При цьому, суд враховує, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року у справі № 1740/2001/18).

Відповідачами не було подано до суду жодних пояснення щодо стягнення з них витрат, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги, в яких би відповідачі заперечували проти стягнення за їх рахунок витрат позивача на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Водночас, варто уваги, що кожна особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, має право для найбільш ефективного захисту користуватися саме професійною правничою допомогою, не надаючи при виборі способу свого захисту оцінки тому, чи буде іншій стороні в ході вирішення спору у суді завдано матеріальних збитків.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не може втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всього розміру гонорару до суми, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача у разі задоволення позову, судом має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону № 5076-VI.

Наведене дозволяє суду дійти висновку, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, з матеріалів справи вбачається, що загальна вартість наданих послуг оцінена у сумі 15 000,00 грн, проте суд вважає заявлену суму необґрунтованою належним чином та у повному обсязі, а вартість наданих послуг значно завищеною щодо іншої сторони спору, тому з урахуванням принципів справедливості та верховенства права та виходячи з тих доказів, які оформлені належним чином, а також з урахуванням того, що суд вийшов за межі позовних вимог з метою захисту порушеного права позивача, вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат, понесених на оплату правової допомоги під час розгляду справи судом, у сумі 5 000, 00 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, керуючись частиною третьою статті 139 КАС України, вважає за доцільне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, місто Дніпро, вулиця Набережна перемоги, будинок 26, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, місто Львів, вулиця Митрополита Андрея, будинок 10, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого була визначена статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-ХІІ «Про арбітражний суд» в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді вперше (16 травня 2001 року), а також половини строку навчання у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з 1984 року Київський ордена Леніна і ордена Жовтневої революції державного університету імені Т.Г. Шевченка) з 01 вересня 1982 року по 22 червня 1987 року, що складає 2 роки 4 місяці 26 днів;

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, вимога щодо якого була визначена статтею 22 Закону України від 04 червня 1991 року № 1142-ХІІ «Про арбітражний суд» в редакції, чинній на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді вперше (16 травня 2001 року), а також половини строку навчання у Київському ордена Леніна державному університеті імені Т.Г. Шевченка (з 1984 року Київський ордена Леніна і ордена Жовтневої революції державного університету імені Т.Г. Шевченка) з 01 вересня 1982 року по 22 червня 1987 року, що складає 2 роки 4 місяці 26 днів, а також здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , починаючи з 28 лютого 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області понесені нею судові витрати у вигляді сплати витрат, пов`язаних з наданням професійної (правничої) допомоги в розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області понесені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.