Справа № 160/28753/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
29.10.2024р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
Ухвалою суду від 31.10.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 31.10.2024 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, зокрема:
- відомості/інформацію щодо нарахування та сплати єдиного внеску за період проходження військової служби за контрактом з 08.06.2016 по 08.02.2018, з 29.10.2020 по 29.04.2021, з 19.10.2021 по 16.07.2024 р.,
- ППР/рішення прийняті за спірний період;
- відомості/інформацію, що послугували підставою для прийняття спірних рішень.
07.11.2024 року відповідач до суду подав відзив на позовну заяву позивача. Долучені додаткові докази по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 11.12.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він у період з 16.02.2015 року по 08.02.2016 року проходив військову службу по мобілізації.
У період з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року та з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року позивач проходив військову службу за контрактом.
Водночас, у період з 16.02.2012 року по 31.07.2024 року позивач перебував на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець.
23 липня 2024 року позивач звернувся до ГУ ДПС у Дніпропетровській області про звільнення від виконання обов`язків визначених частиною 2 ст.6 Закону №2464 в частині нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період проходження військової служби.
Посилаючись на вищевказане правове положення Відповідач зазначив про відсутність підстав для зменшення позивачу зобов`язань зі сплати єдиного внеску через те, що останній починаючи з 08.06.2016 року проходив військову службу за контрактом.
Вважає таку відмову протиправною, так як призваний з 2016-2024 р.р. та проходить військову службу за контрактом, а згідно п.9-2 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" під час особливого періоду ФОПи, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, як платника ЄСВ, якщо вони не є роботодавцями.
Відтак, вважає, що відповідач вчинив бездіяльність, яка полягає у тому що позивач не був звільнений від виконання обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Представником відповідача до суду надано відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на таке.
Починаючи з 01.10.2013 року по 07.11.2024 року, в ІКП 71040000, засобами діючого програмного забезпечення ОСОБА_1 проведені автоматичні квартальні нарахування в сумі 45 273,24 гривень.
Нарахування єдиного внеску за 2020 рік в ІКП 71040000 було відображено з урахуванням пункту 9 10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464.
Нараховані суми єдиного внеску ОСОБА_1 станом на 07.11.2024 року не сплачені.
гідно з даними підсистеми «Обробка ПЗ та платежів» ІТС «Податковий блок», ОСОБА_1 подавав до податкового органу звітність з єдиного внеску за 2013 2014 роки з відображенням нарахувань з єдиного внеску в загальній сумі 9872,56 гривень.
Не отримання доходу від підприємницької діяльності та взагалі не здійснення підприємницької діяльності, не є підставою для несплати єдиного внеску, оскільки таке твердження суперечить приписам п. 2 ч.1 ст. 7 Закону №2464.
Відповідно до даних ІКС органів ДПС України, ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУ ДПС (Нікопольська ДПІ), як фізична особа підприємець з 16.02.2012 по 31.07.2024. Згідно даних ІКС, податкова адреса платника: АДРЕСА_1 .
Станом на 31.01.2020 згідно даних ІКС, сума заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (71040000) ОСОБА_1 становила 43 366,09 гривень.
Станом на 31.01.2021 року згідно даних ІКС, сума заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (71040000) ОСОБА_1 становила 51 861,39 гривень.
Вказують, що відповідно вимог пункту 3 розділу VI Інструкції №449, ГУ ДПС в автоматичному режимі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 №Ф-714 на суму 51 861,39 грн., яку 03.04.2021 направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_1 . Поштове відправлення повернуто до ГУ ДПС 06.05.2021 з позначкою „за закінченням терміну зберігання.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Згідно матеріалів справи, позивач у період з 16.02.2015 року по 08.02.2016 року проходив військову службу по мобілізації.
У період з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року та з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року позивач проходив військову службу за контрактом.
Встановлено, що у період з 16.02.2012 року по 31.07.2024 року позивач перебував на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець.
Починаючи з 01.10.2013 року по 07.11.2024 року, в ІКП 71040000, засобами діючого програмного забезпечення ОСОБА_1 проведені автоматичні квартальні нарахування в сумі 45 273,24 гривень, зокрема: за ІІІ квартал 2013 року по терміну сплати 21.10.2013 року в сумі 1 194,03 грн.; за ІV квартал 2013 по терміну сплати 20.01.2014 року в сумі 1 218,67 грн.; за І квартал 2014 року по терміну сплати 22.04.2014 року в сумі 1 267,95 грн.; за ІІ квартал 2014 по терміну сплати 21.07.2014 року в сумі 1 267,95 грн.; за ІІІ квартал 2014 року по терміну сплати 20.10.2014 року в сумі 1 267,95 грн.; за ІV квартал 2014 року по терміну сплати 20.01.2015 року в сумі 1 267,95 грн.; за 2017 року по терміну сплати 09.02.2018 року в сумі 8 448,00 грн.; за І квартал 2018 року по терміну сплати 19.04.2018 року в сумі 2 457,18 грн.; за ІІ квартал 2018 року по терміну сплати 19.07.2018 року в сумі 2 457,18 грн., за ІІІ квартал 2018 року по терміну сплати 19.10.2018 року в сумі 2 457,18 грн.; за ІV квартал 2018 року по терміну сплати 21.01.2019 року в сумі 2 457,18 грн.; за І квартал 2019 року по терміну сплати 19.04.2019 року в сумі 2 754,18 грн.; за ІІ квартал 2019 року по терміну сплати 19.07.2019 року в сумі 2 754,18 грн.; за ІІІ квартал 2019 року по терміну сплати 21.10.2019 року в сумі 2 754,18 грн.; за ІV квартал 2019 року по терміну сплати 20.01.2020 року в сумі 2754,18 грн.; за І квартал 2020 року по терміну сплати 21.04.2020 року в сумі 2 078,12 грн.; за ІІ квартал 2020 року по терміну сплати 20.07.2020 року в сумі 1 039,06 грн.; за ІІІ квартал 2020 року по терміну сплати 19.10.2020 року в сумі 3 178,12 грн.; за ІV квартал 2020 по терміну сплати 19.01.2021 року в сумі 2 200,00 гривень.
Нараховані суми єдиного внеску ОСОБА_1 станом на 07.11.2024 року не сплачені.
Станом на 31.01.2020 року згідно даних ІКС, сума заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (71040000) ОСОБА_1 становила 43 366,09 грн., у т.ч.: 1 194,03 грн. терміном сплати 22.04.2013 року; 4 200,09 грн. терміном сплати 24.04.2013 року, 1 194,03 грн. терміном сплати 22.07.2013 року; 1 194,03 грн. терміном сплати 21.10.2013 року; 1 218,67 грн. терміном сплати 20.01.2014 року; 1267,95 грн. терміном сплати 22.04.2014 року; 1 267,95 грн. терміном сплати 21.07.2014 року; 1 267,95 грн. терміном сплати 20.10.2014 року; 1 267,95 грн. терміном сплати 20.01.2015; 8448,00 грн. терміном сплати 09.02.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 19.04.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 19.07.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 19.10.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 21.01.2019 року; 2 754,18 грн. терміном сплати 19.04.2019 року; 2 754,18 грн. терміном сплати 19.07.2019 року; 2754,18грн. терміном сплати 21.10.2019 року; 2754,18 грн. терміном сплати 20.01.2020 року.
Так, станом на 31.01.2021 року згідно даних ІКС, сума заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (71040000) ОСОБА_1 становила 51 861,39 грн., зокрема: 1 194,03 грн. терміном сплати 22.04.2013 року; 4200,09грн. терміном сплати 24.04.2013; - 1 194,03 грн терміном сплати 22.07.2013; - 1194,03 грн. терміном сплати 21.10.2013 року; - 1 218,67 грн. терміном сплати 20.01.2014 року; 1267,95 грн. терміном сплати 22.04.2014 року; 1 267,95 грн. терміном сплати 21.07.2014 року; 1 267,95 грн. терміном сплати 20.10.2014 року; 1 267,95 грн. терміном сплати 20.01.2015 року; 8 448,00 грн. терміном сплати 09.02.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 19.04.2018 року; - 2 457,18 грн. терміном сплати 19.07.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 19.10.2018 року; 2 457,18 грн. терміном сплати 21.01.2019 року; 2 754,18 грн. терміном сплати 19.04.2019 року; 2754,18 грн. терміном сплати 19.07.2019 року; 2 754,18 грн. терміном сплати 21.10.2019 року; 2 754,18 грн. терміном сплати 20.01.2020 року; 2 078,12 грн. терміном сплати 21.04.2020 року; 1 039,06 грн. терміном сплати 20.07.2020 року; 3 178,12 грн. терміном сплати 19.10.2020 року; 2 200,00 грн. терміном сплати 19.01.2021 року.
Однак, поштове відправлення повернуто до ГУ ДПС 06.05.2021 року з позначкою „за закінченням терміну зберігання.
Станом на 06.11.2024 року згідно даних ІКС, заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (71040000) по ОСОБА_1 складає 51 861,39 гривень.
Вважаючи протиправними дії/бездіяльність відповідача щодо відмови у списанні боргу з єдиного внеску за період проходження ним служби за контрактом, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст.2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом 7 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу".
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами; допомоги, надбавки або компенсації відповідно до законодавства.
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДПС в автоматичному режимі була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року №Ф-714 на суму 43 366,09 грн., яку 05.03.2020 року направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_1 . Поштове відправлення повернуто до ГУ ДПС 06.04.2020 з позначкою „за закінченням встановленого строку зберігання.
Також, згідно матеріалів справи ГУ ДПС в автоматичному режимі сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 №Ф-714 на суму 51 861,39 грн., яку 03.04.2021 направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_1 . Поштове відправлення повернуто до ГУ ДПС 06.05.2021 з позначкою „за закінченням терміну зберігання.
Між тим, у період з 16.02.2015 року по 08.02.2016 року позивач проходив військову службу по мобілізації.
У період з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року та з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року позивач проходив військову службу за контрактом.
При цьому, згідно наданих від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на виконання ухвали даних про застраховану особу, за період проходження позивачем військової служби за контрактом, підтверджено, що єдиний внесок за позивача нараховано та сплачено, зокрема в/ч НОМЕР_2 , в/ч НОМЕР_3 , в/ч НОМЕР_4 , тощо.
Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи на військовій службі та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі №1.380.2019.003164, від 01 вересня 2020 року у справі №380/2239/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 620/3987/18.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав.
Перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Тому, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити підприємницьку діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Щодо періоду, за який не було сплачено страхових внесків, слід зазначити про таке.
Згідно матеріалів справи, у період з 16.02.2015 року по 08.02.2016 року позивач проходив військову службу по мобілізації.
У період з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року та з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року позивач проходив військову службу за контрактом.
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_5 позивач є учасником бойових дій.
З викладеного слідує, що у вищевказаний період, за які відсутні відомості щодо сплати роботодавцем єдиного внеску, позивач був залучений до виконання службових (бойових) завдань в/ч, пов`язаних із здійсненням заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
Частиною 3 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам-підприємцям не здійснюється.
Оскільки позивача у спірний період не провадив підприємницьку діяльність, що не спростовуються і відзивом на позовну заяву, то за цей період відповідач також протиправно нарахував позивачу єдиний внесок.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що фізичні особи-підприємці, прийняті на військову службу за контрактом, не звільняються від сплати єдиного внеску, оскільки за змістом Пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" метою його прийняття є, зокрема запровадження норм щодо поширення соціального захисту на військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом, передбачений законодавством для військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації.
Окрім того, в силу вимог п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу".
Ураховуючи наведене, сплата єдиного внеску роботодавцем позивача за контрактом (Міністерство оброни України в особі командира військової частини) виключає стягнення цього внеску за цей період з позивача як фізичної особи-підприємця.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 р. у справі № 260/117/19.
Підсумовуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин справи та висновків суду наведених вище, нарахування Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області позивачу єдиного внеску у період проходження позивача військової служби за контрактом є протиправним.
Доводи позивача про протиправність дій відповідача щодо не списання недоїмки з посиланням на пункт 9-2 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464, суд вважає безпідставними, так як підставою для такого звільнення є заява фізичної особи-підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до податкового органу фізичною особою-підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації.
Між тим, жодних доказів виконання зазначених вимог позивачем до суду не надано, а самостійне списання контролюючим органом суми недоїмки без виконання позивачем обов`язкових умов щодо подачі вищевказаних документів пунктом 9-2 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464 не передбачено.
З огляду на викладене, та з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача, суд з урахуванням вимог ч.2 ст.9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування позивачу єдиного внеску за період проходження ним військової служби за контрактом, зокрема з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року, з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року.
Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме, звільнити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) від виконання обов`язків визначених ч.2 ст.6 Закону №2464 в частині нарахування та сплати єдиного внеску за період проходження військової служби за контрактом з 08.06.2016 по 08.02.2018, з 29.10.2020 по 29.04.2021, з 19.10.2021 по 16.07.2024 р.р., слід зазачити про таке.
Оперативний облік податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування контролюючими органами здійснюється відповідно до Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок), який затверджено наказом Міністерством фінансів України від 12.01.2021 р. № 5.
Приписами пункту 4 розділу V Порядку встановлено, що працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.
Відображенню в інформаційній системі підлягають матеріали, які зареєстровані в інформаційних системах, що забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, та мають безпосередній зв`язок з матеріалами, внесеними до підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи в ході виконання її функцій. Такими матеріалами є: скарга (заява) платника податків; рішення про результати розгляду скарги (заяви); ухвала суду про відкриття провадження; рішення суду, прийняте по суті.
татус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску змінюється відповідно до суті рішення (постанови) ("Скасовується в судовому порядку" / "Вручено, судовий розгляд").
У підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, статус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та рішень щодо єдиного внеску змінюється на "Скасовується в судовому порядку" / "Вручено, судовий розгляд".
У разі якщо за результатами судового оскарження донарахована/зменшена сума з урахуванням її складових (платіж, санкція, пеня) у повному обсязі скасовується (статус податкових повідомлень-рішень /рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску в підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, змінюється на "Скасовується в судовому порядку"), то в ІКП відображення облікових показників (операцій) щодо донарахування/зменшення суми не проводиться.
Інформація, внесена та збережена працівниками підрозділів адміністративного/судового оскарження до інформаційної системи податкових органів, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження, та інформаційної системи податкових органів, яка забезпечує відображення результатів адміністративного оскарження, щоденно автоматично відображається в реєстрі "Апеляційне та судове оскарження" підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи.
Працівники підрозділів, які проводять контрольно-перевірочні заходи, щоденно опрацьовують інформацію, завантажену в підсистему, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи з інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскаржень.
Тож, в силу положень вищевказаного порядку, працівники контролюючого органу можуть виключати з ІКП суми донарахувань та змінювати стан рішень контролюючого органу, якими визначено вказані суми зобов`язань.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
"Ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином, ефективним та таким, що відповідає вимогам законодавства способом відновлення порушеного права позивача суд вважає зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000 "Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність" шляхом виключення нарахованої Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області недоїмки з єдиного внеску за період проходження ОСОБА_1 військової служби за контрактом, зокрема з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року, з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року.
З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат, зокрема в частині судового збору.
Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
З огляду на викладене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №640/2076/19 зазначено, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, безвідносно до наявності в матеріалах справи відповідних платіжних документів. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 і постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20.
Так, згідно матеріалів справи, 17.09.2024 року між позивачем та адвокатським об`єднанням було укладено договір про надання правової допомоги №130.
Представник позивача зазначає, що загальна вартість наданих послуг по цій справі становить 10 000,00 грн., а тому просить суду стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу в повному обсязі.
Відтак, на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо нарахування ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску за період проходження ним військової служби за контрактом, зокрема з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року, з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року.
Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000 "Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність" шляхом виключення нарахованої Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області недоїмки з єдиного внеску за період проходження ОСОБА_1 військової служби за контрактом, зокрема з 08.06.2016 року по 08.02.2018 року, з 29.10.2020 року по 29.04.2021 року, з 19.10.2021 року по 16.07.2024 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат в частині судового збору не здійснювати.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 гривень. В іншій частині відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 11.12.2024 року.

Суддя В.В. Ільков