Справа № 380/20589/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2024 року м. Львівсправа № 380/20589/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просить:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 у неприйнятті рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17 червня 2024 року про звільнення з військової частини НОМЕР_1 протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення по суті рапорту та повідомити у письмовій формі ОСОБА_1 про прийняте рішення по суті його рапорту.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для того, щоб надавати допомогу своїй дружині ОСОБА_2 , яка відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 061744 від 12 квітня 2024 року визнана особою з інвалідністю другої групи. У зв`язку з цим позивач 17 червня 2024 року звернувся з рапортом та необхідними документами, які підтверджують підстави звільнення з військової служби, до командування військової частини НОМЕР_1 , однак ніякої письмової відповіді на рапорт не отримав. Попри те, у своєму листі-відповіді від 12 липня 2024 року № 1629/1327, наданому на адвокатський запит представника позивача від 19 червня 2024 року № 414, відповідач повідомив про те, що «згідно журналу вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 17.06.2024р. у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не надходив. Додатково повідомляємо, що у телефонній розмові з військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 встановлено, що рапорт ним було написано, але у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не подавався та не реєструвався. Військовослужбовцю ОСОБА_1 роз`яснено порядок подання рапорту». Утім позивач стверджує, що подав два рапорти, в яких зроблені відмітки про те, що вони прийняті на розгляд. Тож уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення по суті його рапорту від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби, позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Відповідач, у належний спосіб повідомлений про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзиву на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 07 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; зобов`язано відповідача подати до суду письмові пояснення щодо розгляду рапорту позивача від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби.

Витребуваних судом письмових пояснень відповідач не подав.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 3 взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону НОМЕР_3 бригади.

17 червня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортами (по суті однаковими за змістом з тією лише різницею, що один написаний від руки, а інший надрукований), в яких просив клопотання перед командуванням частини про звільнення його з лав ЗСУ у запас ЗС України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1999 року (необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи). На ВЛК просив не направляти. Особову справу просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До рапорту позивач додав такі документи (нотаріально засвідчені копії):

- паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_1 ;

- паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_2 ;

- довідку МСЕК серії 12ААГ № 061744 від 12 квітня 2024 року;

- свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 ;

- довідки.

На рукописному варіанті рапорту у лівому верхньому куті вчинено резолюцію такого змісту: «НГП/встановленим порядком» і підпис.

На друкованому варіанті рапорту внизу, після підпису позивача, містяться такі написи:

«Командиру в/ч НОМЕР_1

Рапорт

Клопочу по суті рапорту солдата ОСОБА_3

командир роти

капітан підпис ОСОБА_4

17.06.24р.».

Докази розгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапортів позивача від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби в матеріалах справи відсутні.

У листі-відповіді від 12 липня 2024 року № 1629/1327, наданому на адвокатський запит представника позивача від 19 червня 2024 року № 414, військова частина НОМЕР_1 повідомила про те, що «згідно журналу вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 17.06.2024р. у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не надходив. Додатково повідомляємо, що у телефонній розмові з військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 встановлено, що рапорт ним було написано, але у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не подавався та не реєструвався. Військовослужбовцю ОСОБА_1 роз`яснено порядок подання рапорту».

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення по суті його рапорту від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби, звернувся з цим позовом до суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з абзацами першим-другим частини першої статті 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

Відповідно до підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною 12 статті 26 Закону № 2232 передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначаються та регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Згідно з абзацом другим пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до абзаців першого-четвертого пункту 233 Положення № 1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом першим пункту 234 Положення № 1153 передбачено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року № 124, рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

За змістом статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Водночас відповідно до статті 114 вказаного Статуту командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства.

Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).

Аналіз наведених норм вказує, що бажання військовослужбовця звільнитися з військової служби виражається у формі письмового звернення рапорту, який подається по команді, та до якого додаються документи, що підтверджують підстави звільнення. Такий рапорт повинен бути розглянутий командуванням військової частини, до якої зараховано військовослужбовця, що виявив бажання звільнитися з військової служби. Своєю чергою, розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Суд встановив, що 17 червня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортами (по суті однаковими за змістом з тією лише різницею, що один написаний від руки, а інший надрукований), в яких просив клопотання перед командуванням частини про звільнення його з лав ЗСУ у запас ЗС України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1999 року (необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи). На ВЛК просив не направляти. Особову справу просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До рапорту позивач додав такі документи (нотаріально засвідчені копії): паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_1 ; паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_2 ; довідку МСЕК серії 12ААГ № 061744 від 12 квітня 2024 року; свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 ; довідки.

На рукописному варіанті рапорту у лівому верхньому куті вчинено резолюцію такого змісту: «НГП/встановленим порядком» і підпис.

На друкованому варіанті рапорту внизу, після підпису позивача, містяться такі написи:

«Командиру в/ч НОМЕР_1

Рапорт

Клопочу по суті рапорту солдата ОСОБА_3

командир роти

капітан підпис ОСОБА_4

17.06.24р.».

Отже, з наведеного видно, що своє право на звільнення з військової служби позивач реалізував у належний спосіб, подавши рапорт по команді, тобто своєму безпосередньому начальнику - командиру роти ОСОБА_5 , який, своєю чергою, клопотав перед командиром військової частини НОМЕР_1 про суті рапорту позивача, про що свідчить, зокрема, вчинений ним напис на друкованому тексті цього рапорту.

Проте докази розгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби та прийняття відповідного рішення за наслідками його розгляду в матеріалах справи відсутні.

Ухвалою від 07 жовтня 2024 року суд зобов`язав відповідача подати письмові пояснення щодо розгляду рапорту позивача від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби, утім витребуваних судом письмових пояснень відповідач не подав.

Водночас у своєму листі-відповіді від 12 липня 2024 року № 1629/1327 відповідач повідомляє, що «згідно журналу вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 17.06.2024р. у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не надходив».

Суд критично оцінює такі покликання відповідача, оскільки позивач, який подав рапорт по команді, як це передбачено абзацом першим пункту 233 Положення № 1153, не повинен нести негативні наслідки можливого подальшого неподання та нереєстрації рапорту до групи персоналу (служби діловодства) військової частини.

Приписами Положення № 1153 передбачено подання військовослужбовцем рапорту саме по команді, а не до групи персоналу (служби діловодства).

Також суд зауважує, що відповідач не заперечує факту написання рапорту позивачем, тобто про факт наявності рапорту позивача відповідач достеменно знав, однак не вчинив жодних дій щодо його розгляду.

Суд критично оцінює покликання відповідача на те, що військовослужбовцю ОСОБА_1 в телефонному режимі роз`яснено порядок подання рапорту, оскільки такий порядок позивач дотримав.

Суд відзначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Ураховуючи викладене, суд резюмує, що в межах спірних правовідносин мала місце протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у неприйнятті рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби, тому позовна вимога позивача у цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Водночас суд, установивши протиправну бездіяльність відповідача, повинен обрати ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки це є метою адміністративного судочинства відповідно до вимог частини першої статті 2 КАС України.

З огляду на встановлену судом протиправну бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення по суті рапорту позивача від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби та довести таке рішення до відома позивача.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

За змістом пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби та довести таке рішення до його відома.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 06 грудня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна