Справа № 380/27620/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/27620/23 пров. № А/857/8891/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №380/27620/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Кузан Р.І.,

дата ухвалення рішення 29 березня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку йому щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року включно; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року включно, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення, з якого був обчислений розмір такої виплати, індексації грошового забезпечення, та провести виплату з урахуванням виплачених сум; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої ст.10-1 та ч.3 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за 2017 рік; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити йому перерахунок та доплату грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої ст.10-1 та ч.3 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за 2017 рік з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення, з якого був обчислений розмір такої виплати, індексації грошового забезпечення, та провести виплату з урахуванням виплачених сум; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення при обрахунку його грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення, з якого був обчислений розмір такої виплати, індексації грошового забезпечення, та провести виплату з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік; одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік; одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що день видання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №130 від 26 червня 2017 року, є днем, коли позивачеві мало б бути відомо про ймовірне порушення його прав, однак позивач свідомо, після видання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 , не звернувся до суду задля захисту своїх порушених прав, а тільки через шість років після виключення зі списків частини, у листопаді 2023 року звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Звертає увагу на те, що враховуючи визначену правову природу вказаних у позові правовідносин, установлений строк звернення у суд з цим позовом відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України є три місяці. Вказує, що з дня виключення позивача зі списків особового складу військової частини, він вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів, оскільки позивач не заперечував щодо виключення його зі списків особового складу та не оскаржував наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, тому станом на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 червня 2017 року №130 позивачем погоджені проведення усіх необхідних розрахунків та при звільненні позивач претензій до Військової частини НОМЕР_1 не мав. Таким чином, позивачем не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду, який є тривалим, позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, ненавівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 червня 2017 року №130 молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , командира відділення 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22 травня 2017 року №39-РС з військової служби у запас за пунктом «ї» частини 6 (у зв`язку із закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 26 червня 2017 року виключено із списків особового складу частини.

У спірний період позивачу виплачено допомогу на оздоровлення у 2017 році; щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 у розмірах зазначених у довідці про нарахування щомісячного грошового забезпечення №1413 від 26 листопада 2021 року за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року у справі №380/6065/22 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 червня 2017 року.

Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №380/5607/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, із урахуванням раніше проведених виплат, та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

На виконання вищевказаного судового рішення у справі №380/5607/22 позивачу донараховано індексацію грошового забезпечення.

Позивач вважає, що після нарахування індексації грошового забезпечення відповідач протиправно не здійснив перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік; одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року, у зв`язку з чим звернувся у суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для включення індексації грошового забезпечення до розміру грошової компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік; одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року, тому з метою ефективного поновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату позивачу вищевказаних виплат з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1-4 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011 -XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII передбачає, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ.

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Стаття 2 цього Закону передбачає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року по справі №822/503/18.

Згідно з ч.1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Абзац 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачає, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що обрахунок грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та щомісячної додаткової грошового допомогти при звільненні з військової служби здійснюється виходячи з місячного грошового забезпечення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач за період проходження служби набув право на грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік, щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та в цій частині його право було реалізоване.

При цьому, зазначені виплати здійснені без врахування у повному розмірі індексації грошового забезпечення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не просить провести індексацію вищевказаних видів грошового забезпечення, а просить врахувати індексацію грошового забезпечення при обрахунку зазначених виплат.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для включення індексації грошового забезпечення до розміру грошової компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік; щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року, тому з метою ефективного поновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату позивачу вищевказаних виплат з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, тому підстави для здійснення перерахунку та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення відсутні.

При цьому, суд першої інстанції не звернув на вказані обставини належної уваги, не дослідив їх належним чином та не надав їм відповідної правової оцінки, тому дійшов помилкового висновку щодо підстав для задоволення позову в цій частині, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту доводів апеляційної скарги відповідача вбачається, що останній фактично покликається на пропуск позивачем строку звернення до суду, а по суті вирішеного спору судом першої інстанції доводів незгоди не наводить.

Даючи правову оцінку дотриманню строку звернення у суд з позовними вимогами про включення індексації грошового забезпечення до розміру грошової компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік; щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Разом з тим, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

При цьому, ч.2 ст.233 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Ст.43 Конституції України передбачає, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

З прийняттям Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, зокрема, змінено редакцію статті 233 КЗпП України.

Разом з тим, на час виникнення спірних виплат частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Як вбачається зі змісту Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №130 від 26 червня 2017 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 26 червня 2017 року (а.с.9).

На виконання рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року у справі №380/6065/22 позивачу нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 червня 2017 року, а також на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №380/5607/22 ОСОБА_1 донараховано індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 26 червня 2017 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, із урахуванням раніше проведених виплат, та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для застосування строку давності у спірних правовідносинах відсутні, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з наведених вище мотивів, оскільки такі не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині зобов`язання відповідача здійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення дійшов помилкового висновку, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №380/27620/23 змінити, виключивши з абзаців 2 і 3 резолютивної частини судового рішення: «одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби».

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №380/27620/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.