Справа № 140/10872/24
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року ЛуцькСправа № 140/10872/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 30 липня 2024 року №631 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити позивачу пенсію із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 09 травня 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06 січня 1984 року по 28 серпня 1987 року постійно проживала в селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 належить до зони гарантованого добровільного відселення.

В період з 01 вересня 1987 року по 02 липня 1991 року навчалась в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки та з 29 серпня 1987 року зареєстрована та проживала у гуртожитку, який заходиться в місті Луцьк.

Зазначає, що навчаючись у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки на період канікул, а саме 201 день, постійно проживала в селищі Маневичі без реєстрації.

В подальшому, після закінчення інституту, 03 липня 1991 року повернулась на постійне місце проживання в селище Маневичі, де постійно проживала без реєстрації до 28 жовтня 1991 року, тобто 118 днів, а з 29 жовтня 1991 року, зареєструвавшись, по даний час проживає у вказаному населеному пункті.

Зазначає, що у зв`язку із тим, що з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року ОСОБА_1 постійно проживала в селищі Маневичі Камінь-Каширського Волинської області більше трьох років, а саме: 3 роки 4 місяці 17 днів, тому її віднесено до 3 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та, видано посвідчення серії НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене, уважає рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправним та необґрунтованим, у зв`язку із чим просить позов задовольнити (арк. спр. 1-4).

Відповідач 1, ГУ ПФУ у Волинській області, у відзиві від 22 жовтня 2024 року повідомило, що 18 червня 2024 року позивач вперше звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, так як не доведено проживання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення, про що 25 червня 2024 року прийнято рішення № 31.

ОСОБА_1 23 липня 2024 року повторно звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З урахуванням принципу екстериторіальності заява про призначення пенсії з доданими документами була розглянута ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

За результатами розгляду документів, встановлено: вік заявника 54 роки; страховий стаж становить 32 роки 7 місяців 28 днів. Період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи станом на 01 січня 1993 року - 2 роки 8 місяців 20 днів.

Враховуючи вищезазначене, відповідачем -2 30 липня 2024 року прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 31.

Зазначає, що період навчання в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки та, відповідно, проживання позивача у місті Луцьку, не може бути врахований до періоду постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Зважаючи на відсутність доказів факту постійного проживання та (або) роботи ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту Чорнобильської катастрофи (26 квітня 1986 року) по 01 січня 1993 року тривалістю понад 3 роки, позивач не має права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв`язку із чим просить у задоволенні адміністративного позову відмовити (арк. спр. 26-29).

Відповідач-2, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалось.

Згідно із частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що відповідач-2 пред`явлені позовні вимоги не оспорив, відзив на позов та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у встановлений судом строк не подав, тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 23).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідачів у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 06 квітня 1993 року (арк. спр. 18).

Позивач 18 червня 2024 року звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії на підставі статті 15 Закону України Про пенсійне забезпечення та статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (арк. спр. 32).

Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1) визначено, що заява на призначення/перерахунок пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр).

Після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, та відповідно до пункту 4.3. Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку розгляд документів, наданих позивачем, провадився за принципом екстериторіальності Головним управління Пенсійного фонду України в Харківський області, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Законів України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, так як не доведено проживання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення, про що 25 червня 2024 року прийнято рішення № 31 (арк. спр. 34).

ОСОБА_1 23 липня 2024 року повторно звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи зворот арк. спр. 34-35).

Розгляд документів, наданих позивачем, провадився за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яким 30 липня 2024 року прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 31 (арк. спр. 35).

Відповідачем 2 встановлено, що вік заявника становить 54 роки, страховий стаж 32 роки 7 місяців 28 днів. Період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи станом на 01 січня 1993 року - 2 роки 8 місяців 20 днів.

Період з 27 серпня 1990 року по 13 жовтня 1990 року не врахований, оскільки в довідці від 15 липня 2024 року №03-25/03-2018 зазначена ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 та відсутня інформація про зміну прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 . Після надання документів про зміну прізвища, вказаний період роботи на 01 січня 1993 року становитиме 2 роки 10 місяців 7 днів.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 30 липня 2024 року № 31 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Закону України Про соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зокрема, право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років мають особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Підпунктом п`ятим пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (з наступними змінами та доповненнями) (далі Порядок №22-1) передбачено, що документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Законом №796-ХІІ).

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.

Частинами третьою, четвертою статті 15 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон №796-ХІІ) встановлено, що підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення здійснюється органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту п`ятого Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51 (далі Порядок №51), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 Порядку № 51 передбачено, що видача посвідчень провадиться, зокрема, обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Посвідчення видаються особам, які постійно проживають або працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Разом з цим, пунктом 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551 (далі - Порядок № 551), передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 551 посвідчення видаються особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток 5).Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах 27 лютого 2018 року у справі №344/9789/17, від 31 липня 2018 року у справі №751/2050/17, від 22 січня 2019 року у справі №129/1535/17, від 21 листопада 2019 року у справі №572/47/17 та в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішенні даної справи.

Судом встановлено, що позивачу 06 квітня 1993 року видано посвідчення громадянина (громадянки), який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1992 роках серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ (арк. спр. 18).

Разом з тим, довідкою, виданою Виконавчим комітетом Маневицької селищної ради від 11 квітня 2024 року №2112, підтверджується факт проживання ОСОБА_1 з 06 січня 1984 року по 28 серпня 1987 року та з 29 жовтня 1991 року по даний час у селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області (арк. спр. 10).

Так, селище Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Судом встановлено, що в період з 01 вересня 1987 року по 02 липня 1991 року ОСОБА_1 навчалась у Луцькому державному педагогічному інституті Лесі Українки (наразі - Волинський національний університет імені Лесі України), що підтверджується архівною довідкою від 15 липня 2024 року №03-25/03/2018 виданою Волинським національним університетом імені Лесі України (арк. спр. 12).

У вказаний період позивач проживала та була зареєстрована у місті Луцьк, що останньою не заперечується.

Відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 15 серпня 1991 року прийнято на посаду вчителя навчальних класів Меневицької СШ №1 (арк. спр. 17), отож в період з 15 серпня 1991 року по 29 жовтня 1991 року (день реєстрації у селищі Маневичі) також підлягає зарахуванню до періоду проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, який відповідачем і був включений.

Пенсійним органом, із наданих до заяви документів, враховано вказану довідку та підтверджено факт проживання та роботи позивача на території гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року 02 роки 08 місяці 20 днів.

Із оскаржуваного рішення убачається, що період проходження позивачем державної педпрактики з 27 серпня 1990 року по 13 жовтня 1990 рік в ОСОБА_4 , згідно із архівною довідкою від 15 липня 2024 року №03-25/03/2018 виданою Волинським національним університетом імені Лесі України також не був зарахований відповідачем 2 оскільки «в довідці від 15 липня 2024 року №03-25/03-2018 зазначена ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 та відсутня інформація про зміну прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 . Після надання документів про зміну прізвища, вказаний період роботи на 01 січня 1993 року становитиме 2 роки 10 місяців 7 днів».

В матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, щодо підтвердження дошлюбного прізвища №5, відповідно до якого 03 травня 1991 року здійснено реєстрацію актового запису про шлюб №30 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (арк. спр. 9), однак суд констатує, що вказаний витяг не було надано до заяви про призначення пенсії за віком, що підтверджується розпискою-повідомленням від 23 липня 2024 року (зворот арк. спр. 35) та датою формування такого витягу, а саме 13 серпня 2024 року, тобто після винесення оскаржуваного рішення (30 липня 2024 року), що унеможливило пенсійному органу надати правову оцінку такому доказу.

Незважаючи на вказане, навіть у випадку зарахування вказаного періоду у ОСОБА_1 факт проживання та роботи на території гарантованого добровільного відселення становитиме 2 роки 10 місяців 7 днів.

У своїй позовній заяві позивач вказує, що навчаючись у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки у період канікул, а саме 201 день, що підтверджується архівною довідкою від 15 липня 2024 року №03-25/03/2018 виданою Волинським національним університетом імені Лесі України, перебувала в селищі Маневичі, де проживають її батьки.

Суд констатує, що зарахування позивачці до стажу періоду перебування на канікулах в селищі Маневичі не гуртуються на правильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки Закон № 796-ХІІ передбачає необхідність фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23.

Також суд критично відноситься до наданих заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили, що ОСОБА_9 під час навчання у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки в період з 01 вересня 1987 року по 02 липня 1991 року, у період канікул проживала у своїх батьків в селищі Маневичі, оскільки із вказаного періоду пройшло понад 30 років, що не дає суду однозначно підтвердити достовірність таких заяв та погодитися з показами свідків.

До того ж суд зазначає, що позивач, зі слів ОСОБА_8 , проживала у АДРЕСА_1 , в той же час, сама свідок проживає по АДРЕСА_2 . Суд звертає увагу і на похилий вік ОСОБА_8 , яка з 1936 року народження, тобто на момент складання даної заяви, їй виповнилося 87 років. Наведені факти ставлять під сумнів її реальну обізнаність та достовірність даних, щодо фактичного проживання ОСОБА_1 в період з 01 вересня 1987 року по 02 липня 1991 року в селищі Маневичі.

На рахунок виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 103-0952 (арк. спр. 16), суд зазначає наступне.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 14 лютого 2012 року № 110, форма № 027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого.

Пунктом 7 даної Інструкції передбачено, що у пункті 7 вказуються короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування.

Форма № 027/о призначена для взаємообміну інформацією амбулаторно-поліклінічних і стаціонарних закладів охорони здоров`я щодо діагнозу, перебігу захворювання, стану хворого при направленні (виписці), проведенні досліджень, консультацій в інших закладах охорони здоров`я, лікування, диспансерного спостереження та інших рекомендацій хворому (пункт 10 наведеної Інструкції).

Отже, враховуючи наведене, на переконання суду, вказана виписка складена без дотримання вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, а саме, вона містить виключно інформативний характер, стосовно записів у медичній карті №103-0952 Маневицької райполіклініки та не має за мету надання амбулаторно-поліклінічної допомоги, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого.

Також суд констатує, що така виписка видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Біхелсі», яке, відповідно до відповіді №886940 (арк. спр. 39-41), зареєстроване 28 липня 2020 року, та не може підтверджувати факти звернення за медичною допомогою в період з 1987-1991 роки, які викладені у медичній карті №103-0952 Маневицької райполіклініки.

Суд констатує, що витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, заяви свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонального) хворого 103-0952 не були надані до заяви про призначення пенсії за віком, що підтверджується розпискою-повідомленням від 23 липня 2024 року (зворот арк. спр. 35) та датою формування таких документів, а саме після винесення оскаржуваного рішення (30 липня 2024 року).

Відтак суд зазначає, що вищевказані документи не лише не були подані до органів пенсійного органу разом із заявою про призначення пенсії, а й додатково не доводять позивачем факту проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 рік.

Щодо доводів позивача про те, що посвідчення серії НОМЕР_1 підтверджує його статус як громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), а також надає право користування пільгами, встановленими цим Законом, в тому числі, і на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, то суд зауважує, що крім наявності посвідчення, що дає право на зменшення пенсійного віку 3 роки, обов`язковою умовою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ є ще проживання/робота у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років.

Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали або постійно працювали у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили, або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, або роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється особам, які постійно проживали або постійно працювали у вищезазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання чи роботи в цей період, тобто наявність Чорнобильського посвідчення категорії 3, яке є наявне у ОСОБА_1 .

Як констатовано судом, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту постійного проживання та (або) її роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В сукупності наведеного та з урахуванням встановлених обставин справи і наведених норм чинного законодавства України із застосуванням останньої практики ВС від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23, суд дійшов висновку про те, що позивач не підтвердила належними письмовими доказами своє проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, відтак не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ, з огляду на що, рішення відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 30 липня 2024 року №631 є правомірним, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування вказаного рішення та зобов`язання вчинити дії необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відтак судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович