Справа № 420/2669/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2669/24

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2024 року адвокат Дяченко О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2022 по 25.12.2023, включно;

- зобов`язати нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2022 по 25.12.2023 у сумі 399 825,94 грн. відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат пояснює, що на час звільнення з військової служби у січні 2022 року його довірительці не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Як указує адвокат, остаточний розрахунок з виплати вказаної індексації відповідач здійснив 26.12.2023 в сумі 125 847,52 грн, на виконання судового рішення.

На думку адвоката, оскільки відповідач не виплатив ОСОБА_1 при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Адвокат зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує права позивача, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, за період з 19.01.2022 по 25.12.2023.

Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2022 по 25.12.2023 у сумі 294 242,14 грн.

В задоволенні іншої частини позову суд відмовив.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача, відповідачем не проведений, з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022), яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу установа повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

За таких підстав суд вважав, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі слід поділити на 2 частини: з 19.01.2022 (з наступного дня з дати звільнення) по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 25.12.2023 (переддень фактичного остаточного розрахунку).

Обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що охоплює період з 19.01.2022 по 18.07.2022, суд врахував правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

За період з 19.07.2022 по 25.12.2023, що регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України щодо обмеження компенсації шестимісячним строком, суд розрахував середній заробіток за 185 днів затримки його виплати.

Суд визнав, що належним способом відновлення прав ОСОБА_1 , є стягнення з відповідача на користь, останньої, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у сумі 294 242,14 грн..

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

ВЧ НОМЕР_1 вважаючи, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

По - перше, скаржник указує, що норми КЗпП України не розповсюджуються на військовослужбовців.

Як зазначає скаржник, з огляду на особливий статус військовослужбовців є безпідставними застосування норм трудового законодавства до спірних правовідносин, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

По- друге, скаржник указує, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100

Посилаючись на положення пункту 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704) скаржник зазначає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення

Далі, скаржник посилається на положення частини 1 статті 1 Закону України від 03.07.1991 №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон №1282-XII), згідно якої індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Таким чином, на переконання скаржника, в розумінні статті 9 Закону № 2011-XII індексація грошового забезпечення не може вважатися складовою грошового забезпечення, оскільки вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється та має несистематичний характер.

По-третє, скаржник не погоджується зі здійсненим судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, зокрема з визначеним розміром середньоденного заробітку виходячи з кількості робочих днів та вважає, що такий розрахунок суперечить положенням пункту 8 Порядку №100..

Скаржник зазначає, що в силу положень статті 117 КЗпП, у новій редакції, затримка розрахунку за період з 19.01.2022 по 25.12.2023 становить шість місяців (180 днів), що складає 102420 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України, зокрема у період з 30.11.2015 по 18.01.2022 у ВЧ НОМЕР_2 .

Позивачка має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 19.06.2018 серії НОМЕР_3 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.11.2015 №200, старший лейтенант ОСОБА_1 , призначена наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 19.11.2015 № 72 на посаду офіцера групи оперативного обладнання території оперативного управління штабу, яка прибула з ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), з 30.11.2015 зарахована до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення, справи та посаду прийняла та приступила до виконання службових обов`язків.

Згідно витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.11.2019 №270, капітан ОСОБА_1 з 07.11.2019 по 07.08.2022 вибула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.01.2022 №10, капітан ОСОБА_1 , яка знаходиться у розпорядженні командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, призначена наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 05.01.2022 № 5 на посаду офіцера відділу планування управління планування територіальної оборони штабу командування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, , з 18.01.2022 вибула до нового місця служби у м. Київ.

У зв`язку з організаційними заходами у Збройних Силах України, відповідно до рішення командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 39140 від 19.12.2019, ВЧ НОМЕР_2 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до ВЧ НОМЕР_1

Під час виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 позивачці не була виплачена індексація грошового забезпечення.

З метою захисту порушеного права, позивачка звернулася із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, однак отримав відмову, яку оскаржила у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2023 у справі №420/19151/22, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення та зобов`язано провести такі нарахування та виплати.

В частині нарахування та виплати різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу різниці було відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2023 по №420/19151/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2023 в цій в частині було скасовано та ухвалене нове про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 07.11.2019 відповідно до Порядку №1078.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 07.11.2019 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

02.06.2023, на виконання судового рішення у справі №420/19151/22 позивачці виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 125 847,52 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги стосовно того, що виплата індексації не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення колегія суддів зазначає таке.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги стосовно того, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України.

Колегія суддів також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Доводи скаржника стосовно того, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати спростовуються наведеними вище положеннями стосовно того, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців була викладена Верховним Судом, в тому числі у постановах від 30.01.2019 по справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 в цій частині також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, та є безпідставними в силу.

Далі колегія суддів переходить до оцінки доводів скаржника, в яких він не погоджується зі здійсненим судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, зокрема, з визначеним розміром середньоденного заробітку виходячи з кількості робочих днів та вважає, що такий розрахунок суперечить положенням пункту 8 Порядку №100.

Скаржник зазначає, що в силу положень статті 117 КЗпП, у новій редакції, затримка розрахунку за період з 19.01.2022 по 25.12.2023 становить шість місяців (180 днів), що складає 102 420 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022, яка діяла на час звернення позивача до суду та на час виплати позивачу індексації грошового забезпечення, за затримку виплати якої позивач і просить нарахувати та виплатити середній заробіток.

Як встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , станом на 18.01.2022 (дата виключення зі списків військової частини) індексації грошового забезпечення.

Як мовилося вище, 25.12.2023, на виконання рішення суду у справі № 420/19151/22 ВЧ НОМЕР_1 виплатила позивачці індексацію у розмірі 125 847,52 грн.

Отже, у цих правовідносинах, спірним періодом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 19.01.2022 по 25.12.2023.

Враховуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 суд дійшов висновку, що період стягнення середнього заробітку, у цій справі, варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період з 04.12.2017 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 11.07.2023 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Слід зазначити, що для належного і ефективного способу захисту позивача є важливим визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути виплачена позивачу.

Суд першої інстанції, визначаючи суму середньоденного заробітку, яка має бути виплачена позивачу, помилково розрахував її з кількості робочих днів, у зв`язку з чим висновки суду щодо розміру середньоденного заробітку є помилковими.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

Таким чином, необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260, що свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача у цій частині.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Як вбачається картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 грошове забезпечення позивача за травень 2019 року складає 16 791,82 грн., грошове забезпечення позивача за червень 2019 року складає 18 709,67 грн.

При цьому, кількість календарних днів за травень, червень 2019 року складає 61 календарний день, а тому середньоденне грошове забезпечення позивача становить 581,99 грн. (16791,82 грн. + 18709,67 грн./ 61) за 1 календарний день.

Період затримки виплати сум при звільнені складає 180 календарних днів та обраховується з 19.01.2022 (перший день після звільнення) по 18.07.2022 включно.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 19.01.2022 (перший день після звільнення) по 19.07.2022 (дата внесення змін до статті 117 КЗпП України) становить 104 758,20 грн. (581,99 грн. х 180).

Щодо середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 25.12.2023, то такий, відповідно до положень чинної статті 117 КЗпП не може перевищувати шести місяців, що в даному випадку становить 184 дні.

Себто, середній заробіток за період з 19.07.2022 по 25.12.2023, який має бути виплачений позивачці, становить 93 118,40 грн (581,99 грн. х 160 днів).

Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2022 по 22.12.2023, який має бути виплачений ОСОБА_1 становить 197 876,60 грн. (104 758,20 грн. + 93 118,40 грн.).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково вважав необхідним зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить до виплати позивачці з урахуванням істотності частки заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

З цього приводу колегія суддів вважає необхідним зауважити, що Верховний Суд у постановах від 27.04.2023 у справі № 200/5415/20-а та від 08.06.2023 у справі № 340/681/20, зауважив на тому, що запропонований у справі №480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який має бути виплачений відповідно до статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

Верховний Суд зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

З урахуванням викладеного, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 лише частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для її часткового задоволення.

У відповідності до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права при визначенні розміру середньоденного грошового забезпечення, а також при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути виплачена позивачці, із застосуванням істотності частки.

За таких підстав, мотивувальну частину судового рішення слід змінити у вказаній вище частині, виклавши її в редакції цієї постанови та змінити абзац третій резолютивної частини. В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року змінити в частині висновків суду стосовно зменшення суми середнього заробітку з урахуванням істотності частки та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період в сумі 294 242,14 грн.

Викласти судове рішення у вказаній частині у редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Абзац третій рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року викласти у наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2022 по 25.12.2023 у сумі 197 876,60 грн. (сто дев`яносто сім тисяч вісімсот сімдесят шість гривень 60 коп.)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 09.12.2024.