Справа № 380/21835/24
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 рокусправа №380/21835/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) з позовом до Військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ) за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; АДРЕСА_3 ) в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Командування військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами: у зв`язку з перебуванням на моєму утриманні трьох дітей віком до 18 років;

- зобов`язати Командування військової частини НОМЕР_1 прийняти законне рішення про звільнення ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами: у зв`язку з перебуванням на моєму утриманні трьох дітей віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним було подано рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із перебуванням на його утримані трьох неповнолітніх дітей. Стверджує, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 і має з нею троє неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні. Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у звільненні з військової служби з підстав того, що у ОСОБА_1 відсутній обов`язок військовослужбовця щодо утримання не його дітей відповідно до Сімейного кодексу. Просить позов задовольнити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого - суддю Кухар Н.А.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Представник відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , подав відзив на позовну заяву (вх. №81759 від 05.11.2024 року) в якому просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Відповідно до абзацу 4 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану - перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Основною вимогою позовної заяви до Відповідача є його зобов`язання прийняти рішення (наказ) про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану за сімейними у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років.

Суть спору зводиться до підтвердження факту утримання Позивачем своїх падчерок (прийомних дочок) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Питання утримання дитини ОСОБА_5 для яких позивач є біологічним батьком та які проживають разом з ним - не відноситься до спірного та відповідачем не заперечується

Водночас опрацьовуючи рапорт позивача військовою частиною НОМЕР_1 не встановлено підтвердження факту утримання ним ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв`язку з чим у звільненні йому було відмовлено, про що повідомлено військовою частиною НОМЕР_1 від 10.09.2024 року № 1808/1/16256

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 265 Сімейного кодексу України баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 Сімейного кодексу України).

В контексті спірних відносин, позивач мав би обов`язок по утриманню неповнолітніх дочок своєї дружини, якщо б їх матері або зазначені у цій нормі особи (у разі їх наявності) з поважних причин не могли б надавати їм належного утримання. Позивачем не було доведено таких обставин.

З долучених до позову документів встановлюється тільки факт, що батько ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не сплачує аліменти в примусовому порядку, разом з тим зазначений факт не спростовує участь батька дітей в її утриманні в добровільному порядку.

Не підтверджено, що біологічний батько ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не має можливості здійснювати утримування своїх дочок з будь яких причин, в тому числі, але не виключно, смерті, хвороби, позбавлення волі тощо.

Посилання позивача на відсутність виконавчих проваджень зі стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставним у зв`язку з тим, що позивач самостійно підтверджує бездіяльність матері ОСОБА_2 щодо звернення до суду із позовною заявою для стягнення аліментів.

Крім того, позивачем в рапорті та поданих разом з ним документах, не наведено обставин неможливості здійснювати утримання його пасинка кровними родичами, перелік яких наведений в ст. 268 СК України. Не можливо встановити чи має можливість дружина позивача утримувати своїх дітей від попереднього шлюбу; чи наявні у цієї дитини інші родичі, наведені в ч.1 ст.268 СК України, які можуть їх утримувати; в який спосіб позивач утримує дітей, приймаючи до уваги і те, що він перебуває на військовій службі.

Надані позивачем документи також не підтверджують факту перебування на утриманні позивача неповнолітніх дітей його дружини, оскільки сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

При цьому, слід звернути увагу на те, що позивачем було подано лише документи, які свідчать про його одруження та про наявність спільної дитини та двох дітей у його дружини.

Тобто, надані документи жодним чином не підтверджували факт перебування у позивача на утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, що могло би бути підставою звільнення позивача з військової служби на підставі положень ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Позовною заявою, також як і раніше поданим рапортом, жодним чином не підтверджується утримання саме позивачем дітей дружини. Жодних документальних доказів, що саме позивач утримує дітей дружини не надано, а подані документи тільки підтверджують факт одруження та спільного проживання.

В той же час сам факт спільного проживання з дружиною і її дітьми не є тотожним факту утримання.

Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що звертаючись з рапортом на звільнення з військовою службою та з позовною заявою, позивач не навів доказів утримання ним трьох дітей, у зв`язку з чим йому було правомірно відмовлено.

Таким чином, військовою частиною НОМЕР_1 , під час розгляду рапорту позивача на звільнення не було допущено порушення його прав та законних інтересів. Відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви було надіслано одержувачу - Військовій частині НОМЕР_2 , проте до суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №120 з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Станом на дату винесення судом рішення пояснень до предмету позову представник третьої особи не надав.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

У вересні 2024 поизвач звернувся із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

За результатами розгляду рапорту листом від 19.09.2024 №1808/1/16256 позивачу повідомлено про те, що у задоволенні його рапорту відмовлено. Зазначено, що у ОСОБА_1 відсутній обов`язок військовослужбовця щодо утримання не його дітей відповідно до Сімейного кодексу.

Не погоджуючись з протиправними діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII, в редакції, станом на час спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно частини 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ до видів військової служби належить, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан.

На час розгляду цієї справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

У відповідності до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008) встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (надалі також - Інструкція №170, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

У вересні 2024 позивач звернувся із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Підставою для відмови в задоволенні вказаного рапорту стало те, що у ОСОБА_1 відсутній обов`язок військовослужбовця щодо утримання не його дітей відповідно до Сімейного кодексу

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Свідоцтвом про народження від 10.01.2024 підтверджено народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , батьком якого зазначено ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_8 .

Свідоцтвом про народження від 22.06.2011 підтверджено народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та свідоцтвом про народження від 10.02.2009 підтверджено народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком яких зазначено ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_9 .

29.07.2024 зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_9 ».

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі також - СК України) сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Стаття 180 СК України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 статті 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Передусім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та не одружений з їхньою матір`ю. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо, та для цього не обов`язковим є оформлення утримання у формі сплати аліментів.

При цьому, з ч. 1 ст. 268 СК України слідує, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка (падчерку) за сукупності таких умов: пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом; пасинок (падчерка) немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку (падчерці) утримання; вітчим має можливість надавати матеріальну допомогу. Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14 грудня 2023 року в справі №160/11228/23, від 03.10.2024 в справі №160/17962/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Отже ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні і утриманні її дітей, при цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача, саме як вітчима, може виникнути виключно у випадку та за умови, якщо в таких дітей не має матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Також падчерки у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їхнього утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Як зазначено вище, в свідоцтвах про народження дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , вказано, що їх батьком є ОСОБА_6 .

При цьому жодних доказів про те, що ОСОБА_6 позбавлений батьківських прав відносно своїх дітей і не приймає участі в їх утриманні, як і те, що позивач усиновив вказаних дітей, матеріали справи не містять та таких в процесі розгляду справи судом не встановлено.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання та відсутності у них батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або що ці особи з поважних причин не можуть надавати дітям належного утримання.

Отже, позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його, як вітчима утримувати малолітню ОСОБА_4 та неповнолітню ОСОБА_3 .

Стосовно наданих позивачем до матеріалів справи довідки про склад сім`ї №218 від 09.02.2024, акту обстеження умов проживання від 09.02.2024, то суд враховує, що вказані документи свідчать про те, що позивач разом із дружиною та дітьми ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживають за однією адресою, а також про добровільну участь позивача у вихованні та забезпеченні потреб дітей його дружини, однак не вказують на обов`язок позивача, як вітчима, щодо їх утримання.

Щодо покликання позивача на посвідчення батьків багатодітної сім`ї від 10.01.2024 суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Отже, однією з ознак багатодітної сім`ї є те, що подружжя виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, що не є тотожним знаходження дітей (троє і більше до 18 років) на утриманні жінки/чоловіка.

Таким чином, вказане посвідчення підтверджує наявність у його пред`явника права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, однак не є належним доказом наявності у позивача безпосереднього обов`язку, визначеного Сімейним кодексом України, щодо утримання пасинка та падчерки.

За наведених обставин, враховуючи викладені висновки, суд вважає, що спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, на утриманні у нього трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років. Відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до встановлених статтею 139 КАС України правил розподілу судових витрат понесені позивачем витрати на сплату судового збору покладаються судом на нього.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243,246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ).

Третя особа - Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; АДРЕСА_3 ).

СуддяКухар Наталія Андріївна