Справа № 420/26762/23
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/26762/23

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Час і місце ухвалення: 12:45 год., м. Одеса

Дата складання повного тексту: 19.04.2024р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі ДПП) про:

- визнання протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час у листопаді та грудні 2015 року, у 2016 році за жоден місяць, окрім листопада, у 2017 році за жоден місяць, окрім червня, у 2018 році за січень-червень включно, за жовтень та грудень; у 2019 році за вересень та листопад; у 2021 році за квітень, у 2023 році за квітень та липень;

- зобов`язання ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за листопад та грудень 2015 року, за усі місяці 2016 року, окрім листопада, за усі місяці 2017 року, окрім червня, за січень-червень включно, жовтень та грудень 2018 року; за вересень та листопад 2019 року; за квітень 2021 року, за квітень та липень 2023 року;

- визнання протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2015 та 2023 роки

- зобов`язання ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2015 та 2023 роки;

- визнання протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2019 роки, включно;

- зобов`язання ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2019 роки, включно;

- визнання протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2): у червні, вересні, жовтні та листопаді 2020 року, за усі місяці 2021 року, окрім липня, у 2022 та 2023 роках;

- зобов`язання ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2): за червень, вересень, жовтень та листопад 2020 року, за усі місяці 2021 року, окрім липня, за 2022 та 2023 роки;

- визнання протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2022 роки, включно;

- зобов`язання ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2022 роки, включно.

- зобов`язання ДПП видати накази про виплату ОСОБА_1 додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2): у червні, вересні, жовтні та листопаді 2020 року, за усі місяці 2021 року, окрім липня, у 2022 та 2023 роках.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що при вивченні відомості про грошове забезпечення позивачем встановлено, що ДПП не виплачувало позивачу доплату за службу в нічний час у 2015 році, у листопаді та грудні місяці, у 2016 році за жоден місяць, не враховуючи листопад (перебування особи у відпустці), у 2017 році за жоден місяць, не враховуючи червень (перебування особи у відпустці), у 2018 році за січень-червень включно, а також за жовтень та грудень, у 2019 році за вересень та листопад, у 2021 році за квітень, у 2023 році за квітень та липень.

Крім того, позивач вказував, що з відомості вбачається, що у 2015 та 2023 роках позивачу не було нараховано та виплачено ані матеріальної допомоги для оздоровлення, ані матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Крім цього, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не нараховувалася та не виплачувалася позивачу у період з 2016 по 2019 роки, включно.

Позивач, посилаючись на ст.24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР), відповідно до якої в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Проте, з відомості вбачається, що позивачу виплачено компенсацію тільки за рік, у якому відбулося звільнення з поліції. Проте, за попередні роки (2015-2022) такої компенсації не нараховано та не виплачено, що підтверджується відомістю, доданою до позову, чим порушено соціальні права позивача.

Позивач зазначав, що він, як поліцейський ДПП, відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року №375 (далі Закон №375) має право на додаткову доплату до заробітної плати (грошового забезпечення), проте відповідачем доплату у зв`язку із забезпеченням життєдіяльності населення на період дії карантину у 2020 році у червні, вересні листопаді, у 2021 році в жодному місяці, окрім липня, за жоден місяць у 2022 та 2023 роках здійснено не в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що п.11 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 11 червня 2006 року №260 (далі Порядок №260) встановлено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Відповідача також зазначав, що відповідно до наказів начальника ДПП у період з 07 листопада 2015 року до 31 березня 2018 року до служби в нічний час ОСОБА_2 не залучався. З огляду на це, підстави для нарахування та виплати вищезазначеної доплати відсутні.

Також, ОСОБА_3 нараховано та виплачено доплату за службу в нічний час за 2018 рік 1 445,77 грн., за 2019 рік 2 639,75 грн„ за 2020 рік 2 742,67 грн., за 2021 рік 2 379,28 грн., за 2022 рік 3 268,48 грн., за січень-червень 2023 року 1 768,60 грн.

ОСОБА_2 звільнений 08 червня 2023 року, у зв`язку з чим підстави для нарахування та виплати зазначеної доплати за липень 2023 рік відсутні.

Щодо нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для оздоровлення за 2015 та 2023 рики, а також нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2019 роки, представником позивача зазначено, що вказані види матеріальної допомоги здійснюються на підставі рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції. Проте, позивач не надав доказів звернення з рапортом про виплату, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідач зазначав, що згідно п.5 Постанови №375 виплата доплати здійснюється за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів та відповідно п.46 Порядку №375 складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого Постановою складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ від 28 лютого 2002 року №228 (далі Постанова №228), розпорядники беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, планом асигнувань загального фонду бюджету, планом надання кредитів із загального фонду бюджету та планом спеціального фонду відповідно ст. 48 БК України.

Таким чином, додаткова доплата позивачу здійснювалась в межах виділених бюджетних асигнувань на зазначені цілі. Поряд з цим, відповідач вказав, що відповідно Порядку №260, підставою для виплати та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції, однак наказів про здійснення додаткових виплат позивачу в зазначений період дії карантину не видавалось.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ДПП про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час у 2018 році за січень-березень та листопад.

Зобов`язано ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за січень-березень та листопад 2018 року.

Визнано протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2): у червні, вересні, жовтні та листопаді 2020 року, за усі місяці 2021 року, окрім липня, у 2022- 2023 рік по день звільнення зі служби.

Зобов`язано ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2): за червень, вересень, жовтень та листопад 2020 року, за усі місяці 2021 року, окрім липня, за 2022- 2023 рік по день звільнення зі служби.

Визнано протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2022 роки, включно;

Зобов`язано ДПП поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2022 роки, включно.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДПП ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- у даній категорії справ законодавець визнав строк в три місяці достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом;

- апелянт вказав, що позивачу з 01 березня 2023 року було відомо про суми нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення, однак позивач не вчиняв жодних дій щодо звернення до суду з відповідними позовними вимогами;

- згідно Архівних відомостей №№252, 504, 1000, 1085, 1168 ОСОБА_1 01 березня 2023 року ознайомився з видами та сумами грошового забезпечення, які були йому виплачені у період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, що підтверджується власним підписом позивача у вищезазначеній відомості. Таким чином, враховуючи ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП, тримісячний строк з дня письмового повідомлення та ознайомлення позивача про види та суми нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення слід рахувати з 02 березня 2023 року;

- відповідно наказу ДПП від 30 травня 2023 року №663 о/с старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 08 червня 2023 року, на підставі п.7 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII Ґ(далі Закон №580-VIII). Однак, позивач звернувся до суду 03 жовтня 2023 року, тобто з пропуском строку на звернення до суду для вирішення трудового спору майже на 4 (чотири) місяці з дня звільнення його зі служби в поліції та на 7 (сім) місяців з дня, коли позивачу стало відомо про суми та види нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення;

- дії представника позивача щодо направлення адвокатського запиту з метою отримання інформації про види та суми грошового забезпечення виплачені позивачу не можна вважати такими, що є поважними причинами та такими, що позбавляло можливості звернутися до суду у строк встановлений законом, оскільки такі види та суми грошового забезпечення були відомі позивачу, що підтверджується Архівними відомостями, в яких міститься власний підпис позивача;

- Пунктом 11 Розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення. Таким чином, суд першої інстанції помилково у своєму рішенні, в резолютивній частині, окрім іншого визнав протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час у 2018 році за січень-березень та листопад;

- апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково не застосував до даних правовідносин практику Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21 травня 2020 року по справі №823/911/16, за якою за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини;

- відповідно до наказів начальника ДПП у період з 07 листопада 2015 року до 31 березня 2018 року до служби в нічний час ОСОБА_2 не залучався. З огляду на це, підстави для нарахування та виплати вищезазначеної доплати відсутні. Також, ОСОБА_1 нараховано та виплачено доплату за службу в нічний час, в тому числі, за 2018 рік 1 445,77 грн. Таким чином, вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано та виплачено доплату за службу в нічний час в ті місяці, коли останній залучався до служби в нічний час. В ті місяці, коли така доплата не була виплачена, то ОСОБА_1 до служби в нічний час у цей період не залучався, про що свідчить відповідь з управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Департаменту патрульної поліції та інформації, про яку зазначено вище;

- судом першої інстанції жодним чином не було досліджено відповідь з управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДПП, згідно яких до наказів ДПП в межах виділених асигнувань на зазначені цілі ОСОБА_1 здійснено доплату за службу в умовах карантину за березень 2020 року 3 764,62 грн., за квітень 2020 року 5 842,16 грн., за травень 2020 року 2 079,87 грн., за червень 2020 року 6 217,90 грн., за липень 2020 року 6 069,30 грн., за серпень 2020 року 4 895,33 грн., за вересень 2020 року 3 024,15 грн., за жовтень 2020 року 4 966,96 грн., за листопад 2020 року 3 465,56 грн., за грудень 2020 року 1 980,17 грн., за січень 2021 року 5 886,45 грн., за лютий 2021 року 3 420,58 грн. Таким чином, рішенням суду першої інстанції зобов`язано ДПП здійснити повторну виплату позивачу доплати за службу в умовах карантину за вищезазначені періоди, що є неприпустимим;

- представник позивача лише зазначає про виконання позивачем службових обов`язків відповідно до графіку змін, однак, жодним чином не обґрунтовує та не надає відповідних підтверджуючих доказів щодо контакту позивача з населенням в період дії карантину. Апелянт переконаний, що самого факту перебування на посаді, яка передбачає забезпечення життєдіяльності населення та внаслідок виконання обов`язків може обумовлювати безпосередній контакт з населенням, не достатньо для отримання такої доплати;

- виходячи зі змісту положень пункту 8 розділу III Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 06 лютого 2020 року по справі №818/1276/17. А тому підстав для виплати позивачу компенсації за, начебто, невикористану відпустку з 2015 року по 2022 рік, в межах спірних правовідносин, відсутні.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є вірним, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також з урахуванням того, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи №420/26762/23 в письмовому провадженні без виклику сторін.

Таким чином, згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду 18 квітня 2024 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ДПП, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

В період з 07 листопада 2015 року до 08 червня 2023 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема, в ДПП НП України на посаді інспектора.

Наказом №663 о/с від 30 травня 2023 року "По особовому складу" позивача звільнено з лав НП України на підставі п.7 ч.1 ст. 77 Закону №580-VIII (за власним бажанням), з 08 червня 2023 року.

22 вересня 2023 року представник позивача звернувся до ДПП з адвокатським запитом, в якому просив відповідача надати копії наступних документів, а саме:

- посадової інструкції ОСОБА_1 (інспектор взводу патрульної поліції);

- графіків нарядів та чергувань ОСОБА_1 за період часу з 01 листопада 2015 року до 08 червня 2023 року;

- усіх довідок обліку несення ОСОБА_1 служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 Порядку №260.

Листом ДПП за вих.№Р-11968/41/5/05-2023 від 23 серпня 2023 року позивачу надані відомості про виплачене грошове забезпечення з 07 листопада 2015 року по 08 червня 2023 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати усіх належним йому сум грошового забезпечення позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь позивача грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 2018 році за січень-березень та листопад є протиправною.

З метою відновлення порушеного права, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати ДПП здійснити нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 2018 році за січень-березень та листопад (включно).

Суд першої інстанції також врахував, що керівники органів поліції мають право встановлювати відсотковий розмір доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення та які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу суми доплати до грошового забезпечення у розмірі до 50% грошового забезпечення за період з 01.01.2020 року по день звільнення зі служби пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до Постанови №375.

При цьому, суд першої інстанції вважав за необхідне задовольнити і похідну вимогу щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми доплати до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період за червень, вересень, жовтень та листопад 2020 року, за усі місяці 2021 року, окрім липня, за 2022- 2023 рік по день звільнення зі служби пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до Постанови №375.

Відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015-2022 роки, включно.

Разом з тим, підлягає задоволенню і похідна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2015-2022 роки, включно.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ч.2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Строки звернення до адміністративного суду регламентовано ст. 122 КАС України.

За приписами ч.ч.1, 2, 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду.

Як вбачається з матеріалів справи, спір у ній виник у зв`язку з виплатою не у повному обсязі всіх сум, що належать позивачу при звільненні, ніж це передбачено чинним законодавством.

Таким чином, спір у даній справі виник з приводу виплати позивачу всіх сум, що належать працівникові при звільненні в результаті проходження ним публічної служби, в разом з тим, зважаючи на те, що КАС України не містить норм, які передбачали б строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення недоотриманої/заборгованої заробітної плати/винагороди, застосуванню до спірних правовідносин підлягає ст. 233 КЗпП України, яка містить спеціальні для окреслених правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного в матеріальному аспекті права на оплату праці.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, з 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №663 о/с від 30 травня 2023 року "По особовому складу" позивача звільнено з лав НП України на підставі п.7 ч.1 ст. 77 Закону №580-VIII (за власним бажанням), з 08 червня 2023 року.

Тобто, з 08 червня 2023 року (моменту звільнення) позивач дізнався про порушення права на виплату всіх належних йому сум при звільненні.

Разом з тим, нормами п.1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінету Міністрів України (далі КМУ) з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211, за п.1 якої (у первинній редакції) карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року.

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з Постановами КМУ від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423. Востаннє цей строк був продовжений Постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року і згідно з Постановою КМУ №651 карантин припинив дію з 30 червня 2023 року.

Отже, строки звернення до суду з трудовим позовом, відповідно положень ст. 223 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину та сплинули з його закінченням, тобто 01 липня 2023 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року по справі №990/139/23.

Водночас, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, відповідно до яких незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з позовом у даній справі звернувся 03 жовтня 2024 року, тобто через три місяці після того, як КМУ припинив дію карантину на всій території України.

При цьому, позивачем не доведено, що строк звернення до суду з позовом пропущений ним з поважних причин.

Колегія суддів наголошує, що отримання відповіді на звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24 лютого 2021 року у справі №800/30/17 (99901/328/18) зауважила, що вжиття конструкції "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд в постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 зазначив: "Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав звертає увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом "Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt", згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує".

Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

У постанові від 14 червня 2018 року (справа №800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в п.27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (Заява №24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі "Ашінгдан проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, п.57, Серія A, №93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Brualla Gуmez de La Torre v. Spain" заява №26737/95 рішення від 19 грудня 1997 року у п.35 зазначено, що рішення, прийняте в даному випадку іспанськими судами слідують загальновизнаним принципом, що якщо прямо не передбачено інше, процесуальні норми, негайно застосовується до процесів, які йдуть.

Апеляційний суд в цілому застосовує принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що перекликається з висновками, викладеними в рішенні ЄСПЛ у справі Vorobyeva v Ukraine заява №27517/02 рішення від 17 грудня 2002 року.

Колегія суддів зазначає, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом без поважних причин пропустив строк звернення, визначений ст. 233 КЗпП України.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою вищевказані обставини, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розгляду справи по суті та часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст. 238, 240 цього Кодексу

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначено, що суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу;

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що відповідно до вимог ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду з підстав, встановлених ст.ст. 123, 240 КАС України.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 308, 310, п.3 ч.1 ст. 315, ч.1 ст. 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.