Справа № 520/4603/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р. Справа № 520/4603/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.05.24 по справі № 520/4603/24

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним адміністративним позовом, у якому просить суд: визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо перерахунку та виплати надбавки за вислугу років; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити надбавку за вислугу років відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" за період проходження служби у складі військової частини НОМЕР_1 з 15.06.2022 по 27.01.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період служби у складі військової частини НОМЕР_1 отримував грошове забезпечення без урахування вислуги років, що підтверджується довідкою про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 15.06.2022 по 27.01.2023 від 06.02.2024 №83/ВФЗ, наданою ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане порушує право позивача на належне йому до виплати грошове забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що він був зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 13.06.2022 наказом №89-рс. Апелянт зазначив, що надавав командиру відомості з Кам`янської виправної колонії №101 щодо своєї вислуги років за період з 01.08.1995 по 28.09.2017. З наказом про оголошення вислуги років від 07.01.2023 позивача командир військової частини НОМЕР_1 не ознайомив. З 27.01.2023 позивача виключено зі складу військової частини НОМЕР_1 , з яким також не ознайомлено. Про існування вказаного наказу позивач дізнався з листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.02.2024. Дізнавшись про існування наказу від 07.01.2023 позивач звернувся до відповідача, як до правонаступника військової частини НОМЕР_1 , із заявою про перерахунок його грошового забезпечення з урахуванням вислуги років та виплати недоотриманих сум. Зазначив, що починаючи з 24.02.2022 позивач перебував на військовій службі та був обмежений у доступі до паперу та пошти, тому всі наявні в нього документи щодо вислуги років надавав командиру нарочно. Проте наказ командира військової частини НОМЕР_1 свідчить про невнесення відомостей щодо наявної у позивача вислуги років. Судом першої інстанції не враховано, що позивач оскаржує саме відмову відповідача у здійсненні йому перерахунку грошового забезпечення з урахуванням наявної в нього вислуги років, а не наказ від 07.01.2023 №7. Апелянт вважає, що його права порушено саме відмовою у здійсненні перерахунку пенсії, що міститься в листі від 29.06.2024 №891/ВФЗ.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_4 " від 13.06.2022 № 89-рс позивач був призначений трактористом-машиністом екскаватора інженерно-технічного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №6 від 15.06.2022 (а.с. 7).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 27 від 27.01.2023 солдата ОСОБА_1 сапера 2 інженерно-саперського відділення інженерно-саперського взводу військової частини НОМЕР_1 , з 27.01.2023 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення (а.с.8).

Позивачем зазначено, що він за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 отримував грошове забезпечення без урахування вислуги років.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 07.01.2023 № 7 про оголошення вислуги років військовослужбовцям, вислуга років позивача обчислена 0 років 10 місяців 6 днів станом на 01.01.2023.

Матеріали справи містять довідку видану Державною установою "Кам`янської виправної колонії № 101" про вислугу років підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 за період з 01.08.1995 по 28.09.2017, яку як зазначає позивач не враховано при нарахуванні грошового забезпечення.

На звернення позивача листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.06.2023 № 891/ВФЗ повідомив, що станом на 29.06.2023, військова частина НОМЕР_1 розформована, через це не має можливості видати нові накази та зробити перерахунок вислуги років з урахуванням служби в МВС та ДКВС.

02 лютого 2024 року позивач через свого представника звернувся до відповідача із запитом.

Листом від 06.02.2024 №211/ВФЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив, що підставою для будь-яких нарахувань та виплат військовослужбовцям для відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_3 є наказ начальника підпорядкованого структурного підрозділу, в даному випадку командира військової частини НОМЕР_1 . Так, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2023 №7 про оголошення вислуги років військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 обчислена вислуга 0 років 10 місяців 6 днів станом на 01.01.2023, тому відповідно вимогам наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 надбавка за вислугу років ОСОБА_1 становила нуль відсотків. Додаткових наказів командира військової частини НОМЕР_1 про оголошення вислуги років ОСОБА_1 до відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_5 не надходили, відповідно підстави для перерахунку вислуги років ОСОБА_1 відсутні.

Не погодившись з протиправною відмовою відповідача позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того що з наданих доказів до матеріалів справи, неможливо встановити порушення відповідачем розрахунку грошового забезпечення, що призвело до безпідставного зменшення нарахування та виплати надбавки за вислугу років відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" за період проходження служби позивача у складі військової частини НОМЕР_1 з 15.06.2022 по 27.01.2023.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № № 2011-ХІІ.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначені та врегульовані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII.

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №2011-XII).

Відповідно до частини другої четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

З 01.01.2008 розміри грошового забезпечення військовослужбовців були установлені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

30 серпня 2017 року з питання визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.

Відповідно до розділів І та IV наказу Міністерства оборони України "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" від 07.06.2018№ 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

Грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах:

від 1 до 5 років - 25 відсотків;

від 5 до 10 років - 30 відсотків;

від 10 до 15 років - 35 відсотків;

від 15 до 20 років - 40 відсотків;

від 20 до 25 років - 45 відсотків;

від 25 і більше років - 50 відсотків.

Вислуга років для виплати надбавки обчислюється з дня початку до дня закінчення проходження військової служби відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Для виплати надбавки за вислугу років командир військової частини щорічно станом на 01 січня оголошує наказом вислугу років військовослужбовців.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 07.01.2023 № 7 про оголошення вислуги років військовослужбовцям, станом на 01.01.2023 вислуга років позивача становить 0 років 10 місяців 6 днів.

Наказ видається на підставі особових справ військовослужбовців та інших документів (за їх наявності), що підтверджують проходження військової служби. Календарна та пільгова вислуга років зазначаються окремо.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.02.2024 на звернення представника позивача зазначено, що підставою для будь яких нарахувань та виплат військовослужбовцям для відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_1 є наказ начальника підпорядкованого структурного підрозділу, в даному випадку командира військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2023 № 7 про оголошення вислуги років військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 була обчислена вислуга років 0 років 10 місяців 6 днів станом на 01.01.2023, тому відповідно вимогам Наказу Міністерства Оборони України від 07.06.2018 надбавка за вислугу років ОСОБА_1 становить нуль відсотків. Додатково наказів командира військової частини НОМЕР_1 про оголошення вислуги років ОСОБА_1 до відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат не надходили, відповідно підстави для перерахування вислуги років ОСОБА_1 відсутні.

Колегія судів зазначає, що Верховний суд в постанові від 20.06.2024 по справі №480/1745/23, переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції з аналогічних спірних правовідносин зауважував, що встановлення даних обставин мають значення для правильного вирішення спору.

Так, частина 3 статті 2 КАС України визначає, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема є: верховенство права (пункт 1), рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 2), змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4) тощо.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Процесуальним законом передбачено різні шляхи отримання судом доказів: 1) надання учасником справи з його власної ініціативи; 2) надання доказів учасниками справи за пропозицією суду; 3) збирання доказів судом з власної ініціативи (частина третя статті 77 КАС України), 4) витребування доказів судом (стаття 80 КАС України).

Пропозиція суду надати докази має рекомендаційний характер для сторони. Частиною п`ятою статті 77 КАС України встановлено, що у випадку ненадання учасником справи без поважних причин доказів на пропозицію суду, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Разом з тим, застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами.

Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Аналогічні висновки містить постаанова Верховного Суду від 27.06.2024 по справі №200/3996/23, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що позивачем надано до суду довідку видану Державною установою "Кам`янської виправної колонії № 101" про вислугу років підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 за період з 01.08.1995 по 28.09.2017, відповідно до якої календарна вислуга років позивача складає 25 років 0 місяців 21 день; пільгова вислуга становить 31 рік 03 місяці 24 дні (а.с. 10-11).

Колегія суддів зазначає, що позивачем надано до суду докази в підтвердження наявної у нього календарної та пільгової вислуги років, а тому невнесення його безпосереднім начальником вказаних відомостей до наказу про вислугу років не може позбавляти військовослужбовця права на врахування його вислуги років при обрахунку грошового забезпечення.

Між тим, відповідачем, як органом на фінансовому забезпеченні якого перебувала військова частина НОМЕР_1 не спростовано належними та достатніми доказами надання позивачем командиру військової частини НОМЕР_1 довідки виданої Державною установою "Кам`янської виправної колонії № 101" в підтвердження наявної у нього вислуги років.

Таким чином, відповідачем протиправно відмовлено позивачу у перерахунку та виплаті надбавки за вислугу років з урахуванням данних, що містяться у довідці Державної установи "Кам`янської виправної колонії № 101"

Колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal проти Об`єднаного королівства" (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі "Афанасьєв проти України").

З огляду на викладене, враховуючи перебування позивача у місці розташування військової частини НОМЕР_2 для виконаням ним бойових завдань по захисту Батьківщини та наявної в матеріалах справи довідки виданої Державною установою "Кам`янської виправної колонії № 101" про вислугу років підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (а.с. 10-11), колегія суддів доходить висновку про наявність обгрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з урахуванням довідки виданої Державною установою "Кам`янської виправної колонії № 101" та висновків суду у даній справі.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 у справі №520/4603/24 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 по справі № 520/4603/24 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо перерахунку та виплати надбавки за вислугу років.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити надбавку за вислугу років відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" за період проходження служби у складі військової частини НОМЕР_1 з 15.06.2022 по 27.01.2023, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова В.Б. Русанова