Справа № 640/9712/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 640/9712/20

адміністративне провадження № К/990/44277/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури, в якому уточнивши позовні вимоги, просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2015 року до 28 січня 2020 року; стягнути з Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення позивача з 28 квітня 2015 року по 31 березня 2020 року включно у сумі 2 270 936,23 грн; стягнути з відповідачів 269 553,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що у справі №826/12523/15 було вирішено спір щодо правомірності його звільнення з органів прокуратури та поновлено на займаній посаді за рішенням суду першої інстанції від 28 квітня 2016 року, проте рішення було виконане лише 29 січня 2020 року.

Справа неодноразово вирішувалася судами.

Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 31 травня 2023 року скасовано рішення судів попередніх інстанції, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, з тих підстав, що судами попередніх інстанцій не досліджено питання та обставини застосування пункту 10 Порядку №100 при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнту підвищення, виходячи із посадового окладу позивача. Отже, під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно було правильно визначити нормативно-правові акти, які регулювали розмір посадових окладів прокурорів у періоді з 30 квітня 2015 року по 28 січня 2020 року на підставі яких здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача із застосуванням пункту 10 Порядку №100.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 263 183,11 грн. В іншій частині позову відмовлено.

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року. Заявник, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить переглянути оскаржені судові рішення на підставі пунктів 1,3 частини четвертої статті 328 КАС України, скасувати їх та задовольнити позов.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень ОСОБА_1 зокрема, зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права (статтю 236 КЗпП України) без урахування висновку Верховного Суду, сформованого у постановах від 18 серпня 2022 року у справі № 560/7496/20, від 05 січня 2024 року у цивільній справі № 204/8655/21 та від 28 вересня 2023 року у справі №640/39174/21. Заявник наголошує, що у цих справах Суд прирівняв до вимушеного прогулу затримку роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Тому неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також указав, що не погоджується з розміром середньоденної заробітної плати, з якої суди обчислили суми виплат, оскільки у період виплати йому заробітної плати з 01 січня по 31 березня 2015 року діяли обмеження установлені Законом 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», у зв`язку з чим у 2015 році він перед звільненням отримував заробітну плату у меншому, ніж належить розмірі. Заявник зазначає, що вирішуючи спір, суди застосували норми Закону України № 76-УІІ (яку саме не конкретизував), усупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 31 січня 2023 року у справі №640/8728/21, від 16 липня 2021 року у справі № 200/9113/20-а та від 16 листопада 2021 року у справі №360/1406/20, в яких зазначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так за приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відкриття касаційного провадження з цієї підстави можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Так, у цій справі, суди першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду, з-поміж іншого, виходили з того, що надана позивачем довідка про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) не береться до уваги, оскільки її складено саме для проведення перерахунку пенсії, а не в порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та відхилили іншу довідку про нарахування заробітної плати за січень-лютий 2015 року, оскільки останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача є лютий-березень 2015 року. Воночас, перевіряючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції зауважив, що рішення суду про поновлення позивача на посаді було виконано лише 28 січня 2020 року. Отже, період з 29 квітня 2016 року (дня наступного за днем ухвалення судового рішення у справі №826/12523/15) по 28 січня 2020 року (день фактичного виконання судового рішення) є періодом затримки виконання судового рішення, допущеного до негайного виконання, що в силу приписів статті 236 КЗпП України, дає право позивачу на виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду. Проте з такими позовними вимогами позивач до суду не звертався, а лише зазначив про це у апеляційній скарзі тому згідно з частиною п`ятою статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції також визнав безпідставними твердження позивача щодо необхідності застосування норм пункту 10 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII для проведення розрахунків невиплачених йому сум, оскільки позивачем не оскаржувався розмір заробітної плати, яка йому виплачувалася у 2015 році. Питання щодо застосування окремих положень Порядку № 100 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213) та постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 розглянуто судом апеляційної інстанції у відповідності до практики, сформованої Верховним Судом.

Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування судами висновків Верховного Суду у справах № 560/7496/20, № 204/8655/21 та № 640/39174/21 щодо статті 236 КЗпП України, Верховним Судом установлено, що обставини зазначених ОСОБА_1 прикладів справ є відмінними від спірних правовідносин.

Так, у адміністративній справі № 560/7496/20 вирішувався спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення і висновок щодо прирівняння вимушеного прогулу до затримки виконання рішення про поновлення на роботі сформовано у контексті застосування строків звернення до суду за захистом порушеного права.

У адміністративній справі № 640/39174/21 позивачем одночасно заявлені вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і цей спір вирішувався по суті вимог щодо неправомірного звільнення позивача з органів прокуратури через неуспішне проходження ним атестації на стадії співбесіди. Водночас вимоги щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу були похідними від основних, що стосувалися звільнення працівника.

Що стосується наведеного заявником прикладу цивільної справи № 204/8655/21, то Верховний Суд зазначає, що у цьому спорі суд касаційної інстанції, за обставин установлених судами у цій справі, указав про обов`язок суду застосовувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм у разі неправильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин у контексті відхилення доводів касаційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог.

Отже, обставини указаних ОСОБА_1 справ не є релевантними до спірних правовідносин.

У касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування на спростування мотивів, з яких виходили суди вирішуючи цей спір.

З огляду на викладене, Верховний Суд також відхиляє аргументи ОСОБА_1 з посиланням на висновки Верховного Суду у справах №640/8728/21, № 200/9113/20-а та №360/1406/20 щодо дії нормативно-правового акту в часі, оскільки як слушно зазначив суд апеляційної інстанції і не спростовано позивачем у касаційній скарзі, вимоги щодо перерахунку його заробітної плати у 2015 році ОСОБА_1 не заявлялися і з таким позовом він до суду не звертався.

У тексті касаційної скарги заявник лише наводить низку судових справ, розглянутих Верховним Судом, цитує нормативно-правові акти щодо оплати праці прокурорів, без належної аргументації щодо їхнього неправильного застосування судом апеляційної інстанції у цій справі та наводить власне тлумачення висновкам Верховного Суду у справах, що не є подібними до спірних правовідносин.

Наступною підставою ОСОБА_1 указав, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання встановлення розрахункового періоду та обчислення середньоденного заробітку (середньої заробітної плати) у період дії пункту 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України № 76-VIII (з 01 січня по 31 березня 2015) для нарахування середнього заробітку за вимушений прогул (з 30 квітня 2015 року по 28 січня 2020 року) , що мав місце після скасування цього закону.

Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Разом з тим, як зазначалося вище, питання щодо правильності обчислення заробітної плати в органах прокуратури у 2015 році позивачем не порушувалося і до суду з такими вимогами він не звертався. Водночас, аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Верховним Судом установлено, що указана норма втратила чинність на підставі Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII, а зміст касаційної скарги в цій частині викладено як нові позовні вимоги, що не можуть бути вирішені у цьому спорі, оскільки, як слушно указав суд апеляційної інстанції, вони не були заявлені у суді першої інстанції та не стосуються предмету спору.

Верховного Суд також зауважує, що зазначивши про відсутність такого висновку, заявник не навів вмотивованих підстав, що свідчать про наявність правової проблеми, що може бути вирішена шляхом формування висновку Верховного Суду саме щодо указаної ним норми, за обставин установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.

Отже, у скарзі не наведено обґрунтованих мотивів, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду або відсутність такого висновку, без вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди повернути особі, яка її подала.

2. Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко