Справа № 480/4648/23
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 грудня 2024 р. Справа № 480/4648/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач-1, Державна служба України з безпеки на транспорті) про визнання протиправною та скасування постанови №342502 від 14.04.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
Позовна заява була розподілена автоматизованою системою комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" судді Діскі А.Б. та ухвалою суду від 22.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, вказаною ухвалою до участі у розгляді справи було залучено як другого відповідача Відділ Державного нагляду (контролю) у Сумській області (далі - відповідач-2, Відділ Державного нагляду (контролю) у Сумській області).
На підставі розпорядження керівника апарату Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 №206 було здійснено повторний автоматичний розподіл справи та цю справу розподілено судді Шевченко І.Г.
Ухвалою суду від 18.10.2023 адміністративну справу прийнято до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Представник Державної служби України з безпеки на транспорті надіслав відзив на позовну заяву (а.с.27-33), а якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів відзиву зазначав, що під час проведення перевірки, на момент складання акту про проведення перевірки, у водія транспортного засобу були відсутні документи, а саме: протокол перевірки та адаптації тахографу та щоденні реєстраційні листки, тобто під час перевірки було виявлено порушення вимог ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт. Акцентує увагу, що позивач не заперечує щодо відсутності на момент перевірки обумовленого документа, зазначає, що водієм транспортного засобу надані пояснення, відповідно до яких водій зазначав, що використовує особисту книжку водія. Зазначає, що справа про порушення розглядалася у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання, який жодних заперечень і пояснень з приводу порушення не надав, отримав копію постанови №342502 від 14.04.2023 року на руки. Відтак, представник відповідача-2 стверджує, що процедуру повідомлення позивача про розгляд адміністративної справи, а також процедуру розгляду справи дотримано, а позивачем у свою чергу не було вжито усіх залежних від нього дій за для недопущення господарського правопорушення.
Відділ Державного нагляду (контролю) у Сумській області відзиву на позовну заяву не надав. При цьому, частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відтак, вбачається можливим розглянути справу за наявними матеріалами у справі.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Матеріалами справи (а.с.6,9-11), підтверджується та це не заперечується сторонами, що позивач є фізичною особою-підприємцем та власником транспортного засобу Mercedes-Benz державний номерний знак НОМЕР_1 , яким 10.03.2023 року здійснювались нерегулярні перевезення пасажирів.
Відділом державного нагляду (контролю) у м. Києві 10 березня 2023 року здійснено перевірку додержання суб`єктами господарювання вимог законодавства про автомобільний транспорт відповідно до направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) № 000429 від 06 березня 2023 року згідно із щотижневим графіком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (а.с.35, 37).
За результатами вказаної перевірки встановлено порушення перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт, про що складено відповідний акт проведення перевірки № 347894 від 10 березня 2023 року, який підписано водієм транспортного засобу Волковим С.В. (а.с.6)
В акті перевірки зазначено про порушення перевізником статті 39 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III Про автомобільний транспорт (далі - Закон № 2344-III), яке полягає у здійсненні нерегулярних пасажирських перевезень з Сум до Києва транспортним засобом обладнаним неповіреним контролюючим пристроєм тахограф, за відсутності документів, які визначені статтею 39 Закону №2344-ІІІ. Ці обставини водій не заперечував в акті, та зазначив, що користувався особистою книжкою водія.
14.04.2023 року позивачем отримано повідомлення про розгляд відносно нього справи про вчинене порушення законодавства про автомобільний транспорт, яке буде розглядатися відділом державного нагляду (контролю) у Сумській області (а.с.36).
14.04.2023 начальником відділу Державного нагляду (контролю) у Сумській області Юрієм Макарухою за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт прийнято постанову № 342502 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн. на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення перевізником ОСОБА_1 вимог статті 39 Закону № 2344-II (а.с.7, 38).
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III Про автомобільний транспорт.
Статтею 1 Закону № 2344-III визначено, що автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Частиною першою статті 34 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Згідно зі статтею 39 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Документи для нерегулярних пасажирських перевезень:
для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;
для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.
Отже, перелік документів, наведений у статті 39 Закону № 2344-III не є вичерпним.
Відповідно до статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані:
- організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України;
- здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху;
- забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці;
- здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
В розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин.
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку встановлює Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року №340 (далі - Положення № 340).
Згідно з визначенням, яке міститься у Положенні № 340, тахограф - це обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
Так, пунктом 6.1 Положення № 340 передбачено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Пунктом 6.3 Положення № 340 передбачено, що водій, який керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена.
Згідно з пунктом а частини першої статті 10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.
Частиною третьою статті 10 Конвенції традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.
Приписи пункту а частини першої статті 10 вказаної Конвенції є універсальними для будь-якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що водії, які здійснюють перевезення, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 823/1199/17 та від 19 серпня 2019 року у справі № 823/5035/15.
З акта вбачається (а.с.6), що автомобіль, власником якого є позивач, обладнаний тахографом, однак, всупереч вимогам пункту 6.1. Положення №340 під час перевірки транспортного засобу під час здійснення нерегулярних пасажирських перевезень виявлено, що транспортний засіб обладнаний неповіреним контролюючим пристроєм тахограф, тобто на момент перевірки було виявлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку водія ОСОБА_2 за 10.03.2023 року, що не заперечувалось позивачем у позові.
Поряд з цим, позивач вказує, що на момент складення акта №347894 від 10.03.2023 та оскаржуваної постанови від 14.04.2023 року діяли дві надзвичайні ситуації природного та воєнного характеру (поширення на території України гострої респіратор хвороби COVID-19. спричиненої коронавірусом SAR.S-COV-2 та введення воєнного стану в Україні), а тому на думку позивача, норми Положення №340 не мають застосовуватись.
Так, щодо вказаних доводів суд вказує наступне.
Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338-р з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України, установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації, дія якого продовжена до 30 червня 2023 року.
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин в Україні діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією РФ проти України.
Отже, в Україні з 25 березня 2020 року до 30 червня 2023 року діяв режим надзвичайної ситуації, а з 24 лютого 2022 року діє воєнний стан.
Пунктом 1.4. Положення № 340 визначено, що Положення дійсно не поширюється перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема, під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій.
Згідно з пунктом 24 частини першої статті 2 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) надзвичайна ситуація - обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII Про правовий режим воєнного стану (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із приписів КЦЗ України та Закону № 389-VIII вбачається, що і воєнний стан, і режим надзвичайної ситуації є особливими режимами, що виникли через визначені законом обставини. Такі режими потребують посилення взаємодії органів управління, сил цивільного захисту зі збройними силами та правоохоронними органами за для ліквідації можливих наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня і забезпечення санітарного й епідемічного благополуччя населення, та за для проведення рятувальних та відновлювальних робіт через військову агресію. Саме за для безпечної ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій законодавцем передбачено певні обмеження дії нормативно-правових актів.
У свою чергу, із системного аналізу положень пункту 1.4. Положення № 340 вбачається, що дія вказаної норми розповсюджується на перевізників лише у випадках, коли надзвичайна ситуація має безпосередній вплив на здійснення перевезення та унеможливлює або суттєво ускладнює виконання перевізником вимог цього положення.
Позивачем не надано суду жодного доказу того, що він, як перевізник у цій справі здійснював перевезення пасажирів з метою запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, або усунення її наслідків, також позивачем не наведено обставин, які б унеможливлювали або перешкоджали виконанню ним вимог пункту 6.1 Положення № 340.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Суд звертає увагу, що Законом № 2344-ІІІ не передбачено жодних виключень в частині дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт щодо обов`язкової наявності у водіїв транспортних засобів на момент проведення рейдових перевірок усіх визначених законодавством документів під час дії режиму надзвичайної ситуації, зокрема, медико-біологічного характеру, та запровадження особливого правового режиму воєнного стану.
Враховуючи, що режим надзвичайної ситуації тривав в Україні більше трьох років, а воєнний стан вже триває більше двох років, доводи позивача щодо можливості невиконання автомобільними перевізниками такий довгий проміжок часу вимог законодавства щодо здійснення перевезень, зокрема, щодо перевезень пасажирів, є безпідставними.
Таким чином, дія Положення № 340 поширюється на спірні правовідносини.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.06.2024 року у справі №440/5921/23, від 19 вересня 2024 року у справі №200/7080/23. Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відтак, враховуючи, що позивач, як перевізник, не дотримався обов`язку обладнання транспортного засобу діючим та саме повіреним тахографом, суд доходить до висновку про законність накладення адміністративно - господарського штрафу. Таким чином, дії відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті відповідають критеріям відповідності, визначених в ч.2 ст. 2КАС України, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України суд не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2024.

Суддя І.Г. Шевченко