Справа № 240/19199/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Житомир справа № 240/19199/24

категорія 110010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Поліського району до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У жовтні 2024 року Керівник Житомирської окружної прокуратури Житомирської області звернувся у суд з позовом в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Поліського району (далі позивач, ДЕІ) до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області (далі відповідач, Виконком Житомирської міської ради) про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у невжитті заходів щодо ліквідації несанкціонованого сміттєзвалища, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м) та зобов`язання вжити заходів до ліквідації несанкціонованого сміттєзвалища.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач у порушення вимог законів України «Про управління відходами» та «Про місцеве самоврядування в Україні», не здійснює ліквідації несанкціонованого звалища, що створює загрозу здоров`ю населення та навколишньому природному середовищу. Зауважує, що пред`явлення прокуратурою позову зобов`язального характеру є ефективним способом захисту, як державного інтересу, який полягає у дотриманні екологічної безпеки в державі. Крім того, розташування на земельній ділянці громади несанкціонованого сміттєзвалища призводить до подальшого забруднення земель, що впливає на здоров`я та якість життя жителів громади. При цьому, метою адміністративного позову є превентивна міра, усунення умов, які несуть ризик спричинення шкоди людям.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачу строку для подання відзивів на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, клопотань про проведення розгляду справи у судовому засіданні не подали.

24 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що після виявлення 06 березня 2024 року спеціалістами відділу екології та природних ресурсів Житомирської міської ради земельної ділянки в місті Житомирі, поряд з вулицею Слобідською, на якій здійснюється складування побутових, будівельних відходів, а також відходів каменеобробки, Виконком Житомирської міської ради неодноразово звертався до правоохоронних органів з метою встановлення власника відходів, притягнення його до відповідальності та компенсації завданих збитків, Житомирської окружної прокуратури сприяння відкриттю кримінального провадження за статтею 239 Кримінального кодексу України та встановлення власників (утворювачів) відходів із залученням Державної екологічної інспекції Поліського округу в районі другого Силікатного кар`єру. Зауважує, що в неодноразових зверненнях відповідач надавав інформацію, що поряд з вказаним сміттєзвалищем розташовані суб`єкти господарювання, які здійснюють господарську діяльність з оброблення, розпилення та полірування каменю. Зауважує, що виконавчі органи Житомирської міської ради не є органами контролю, дізнання або слідства, тому Виконавчий комітет Житомирської міської ради неодноразово направляв звернення до правоохоронних органів, Державної екологічної інспекції Поліського округу та Житомирської окружної прокуратури з клопотаннями про вжиття ними заходів, передбачених законодавством, з метою встановлення власника відходів та притягнення його до відповідальності, що забезпечило б надходження коштів до місцевого бюджету та призвело б до понесення відповідальності винною особою, а не витрачання коштів з місцевого бюджету, яке є наслідком задоволення позовної заяви та уникнення відповідальності суб`єктом господарювання, винним у незаконному складуванні відходів на території Житомирської міської громади. Викладене, на переконання відповідача, свідчить про відсутність бездіяльності з його боку та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що 06 березня 2024 року спеціалістами відділу екології та природних ресурсів Житомирської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки в місті Житомирі поряд з вулицею Слобідською, де виявлено складування побутових, будівельних відходів, а також відходів каменеобробки. За результатами такого складений відповідний акт та направлено повідомлення до правоохоронних органів з метою встановлення осіб, причетних до засмічення земельної ділянки.

Листом від 20 березня 2024 року № 1202/201/0104/2024 Житомирське районне управлінням поліції ГУНП в Житомирській області повідомило відповідача, що поліцією проводяться заходи, спрямовані на встановлення осіб, причетних до забруднення земельної ділянки.

Відмова у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 239 КК України, до ЄРДР була оскаржена відділом екології та природних ресурсів Житомирської міської ради до Богунського районного суду м. Житомира, проте судом відмовлено в задоволенні скарги в зв`язку з пропуском строку.

Листом від 02 серпня 2024 року №42/2862 відповідач звернувся до ГУНП в Житомирській області та ДЕІ по питанню вжиття заходів реагування та встановлення власника відходів з метою притягнення його до відповідальності та компенсації завданих збитків.

Протоколом № 2 від 10 вересня 2024 року постійно діюча комісія з питань поводження з безхазяйними відходами Житомирської міської ради розглянула питання ліквідації стихійного сміттєзвалища в районі другого Силікатного кар`єру (біля гаражного кооперативу). На виконання статті 12 Закону України «Про управління відходами» було встановлено, що основними утворювачами відходів від обробки природного каменю в районі другого Силікатного кар`єру є суб`єкти господарювання, що здійснюють оброблення, розпилення та полірування каменю на території Житомирської міської територіальної громади. З метою встановлення власника копія протоколу була направлена до правоохоронних органів.

Листом від 28 вересня 2024 року за № 42/4088 Виконком Житомирської міської ради звернувся до Житомирської окружної прокуратури щодо сприяння відкриттю кримінального провадження за статтею 239 Кримінального кодексу України та встановлення власників (утворювачів) відходів із залученням Державної екологічної інспекції Поліського округу в районі другого Силікатного кар`єру.

Уважаючи, що відповідач безпідставно не виконує покладений на нього обов`язок щодо ліквідації несанкціонованого сміттєзвалища, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м), Керівник Житомирської окружної прокуратури звернувся з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 202 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25 червня 1991 року №1264-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1264-ХІІ) до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, в тому числі: про використання та охорону земель; про поводження з відходами; щодо наявності дозволів, лімітів та квот на спеціальне використання природних ресурсів, дотримання їх умов.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 року № 275 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію України (далі Положення № 275).

Згідно з підпунктом «л» підпункту 2 пункту 4 Положення № 275 Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства з питань запобігання утворенню та управління відходами, зокрема щодо: збирання, перевезення, оброблення відходів; дотримання суб`єктом господарювання у сфері управління відходами умов, встановлених дозволом на здійснення операцій з оброблення відходів; подання декларацій про відходи; ведення обліку відходів та подання звітності; дотримання правил і режиму експлуатації об`єктів оброблення відходів; перевезення небезпечних відходів через територію України та транскордонних перевезень небезпечних відходів; виконання планів і програм у сфері управління відходами; своєчасного та повного виконання заходів із захисту земель від засмічення та забруднення відходами.

Відповідно до підпунктів 3, 5 пункту 4 Положення № 275 Держекоінспекція, зокрема, проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства, інформує дозвільні органи про надані приписи суб`єктам господарювання, що провадять діяльність на підставі дозволів у сфері охорони навколишнього природного середовища, та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування); звертається до суду з позовами щодо, зокрема, визнання протиправною бездіяльності органів місцевого самоврядування.

Підпунктами 7, 8, 9 пункту 4 Положення № 275 передбачено, що Держекоінспекція складає протоколи про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення у випадках, передбачених законом; пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами; вживає в установленому порядку заходи досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.

Згідно з пунктом 7 Положення № 275 Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що державний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища та з питань поводження з відходами здійснює Державна екологічна інспекція та її територіальні органи, яким для виконання покладених на них завдань надано ряд повноважень, зокрема і право на звернення до суду з позовами.

У вказаній справі Керівника Житомирської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі ДЕІ Поліського округу, посилаючись на те, що в ДЕІ Поліського округу відсутнє фінансування на сплату судового збору, що в свою чергу не дає можливості вказаному органу виконувати належним чином покладені на нього повноваження.

Відповідно до пункту 3 частини першої 1 статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

З огляду на наведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1697-VII).

Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Тому суд уважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України № 1697-VII дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Указаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 28 вересня 2021 року у справі № 810/3787/16 та від 13 квітня 2022 року у справі № 815/1484/18.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор, як посадова особа державного правоохоронного органу, з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього наявні виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Відтак, представництво прокурором інтересів держави у суді: по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону України № 1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

У справі, що розглядається прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» тим, що відповідний орган державного нагляду ДЕІ Поліського округу, до компетенції якого віднесено повноваження контролю у сфері довкілля та поводження з відходами, не здійснив достатніх та реальних заходів щодо захисту порушених екологічних інтересів держави, зокрема не звернувся до суду з відповідним позовом. Причиною неможливості звернення до суду зазначив обмежене фінансування на сплату судового збору.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Окрім того, правовий висновок про те, що прокурор уповноважений звертатися до суду для захисту інтересів держави в суді в особі органу, до компетенції якого належить захист інтересів держави у відповідній сфері, у разі невиконання або неналежного виконання цим органом своїх повноважень, у тому числі з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору, міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15 та від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, та Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 926/14/19, від 01 червня 2021 року у справі № 910/11956/20 та від 09 червня 2021 року у справі № 920/839/20.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про дотримання прокурором встановленого статтею 53 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 23 Закону України №1697-VII порядку звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави та про наявність підстав для такого захисту.

Щодо суті спору суд зазначає таке.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з частиною 1 статті 50 Основного Закону кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 15 Закону України «Про систему громадського здоров`я» від 06 вересня 2022 року №2573-ІХ, з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, кожен має право на: безпечні для здоров`я і життя харчові продукти, питну воду, умови праці, навчання, виховання, побуту, дозвілля, відпочинку та навколишнє природне середовище.

Пунктами «а», «и» частини 1 статті 9 Закону України №1264-ХІІ передбачено, що кожний громадянин має право на безпечне для його життя та здоров`я навколишнє природне середовище, а також на оскарження у судовому порядку рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб щодо порушення екологічних прав громадян у порядку, передбаченому законом.

Правові, економічні та соціальні основи охорони земель з метою забезпечення їх раціонального використання, відтворення та підвищення родючості ґрунтів, інших корисних властивостей землі, збереження екологічних функцій ґрунтового покриву та охорони довкілля визначає Закон України «Про охорону земель» від 19 червня 2003 року № 962-IV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 962-IV).

Стаття 35 названого Закону зобов`язує власників і землекористувачів, в тому числі орендарів, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності, зокрема: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку; забезпечувати захист земель від забруднення, уживати заходів щодо запобігання негативному і еколого-небезпечному впливу на земельні ділянки та ліквідації наслідків цього впливу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 45 Закону України № 962-IV господарська та інша діяльність, яка зумовлює забруднення земель і ґрунтів понад установлені граничнодопустимі концентрації небезпечних речовин, забороняється. У разі виявлення фактів забруднення ґрунтів небезпечними речовинами спеціально уповноважені органи виконавчої влади у галузі охорони земель вживають заходів до обмеження, тимчасової заборони (зупинення) чи припинення діяльності підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, притягнення винних до відповідальності згідно із законом і проведення в установленому порядку робіт з дезактивації, відновлення забруднених земель, консервації угідь і визначення режимів їх подальшого використання.

Відповідно до частини 3 та 5 статті 46 Закону № 962-IV забороняється несанкціоноване скидання і розміщення відходів у підземних горизонтах, на території міст та інших населених пунктів, на землях природно-заповідного та іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, у межах водоохоронних зон та зон санітарної охорони водних об`єктів, в інших місцях, що може створювати небезпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людини. Розміщення, збирання, зберігання, оброблення, утилізація та видалення, знешкодження і захоронення відходів здійснюються відповідно до вимог Закону України «Про відходи».

Законом України «Про відходи» від 05 березня 1998 року № 187/98-ВР було визначено правові, організаційні та економічні засади діяльності, пов`язаної із запобіганням або зменшенням обсягів утворення відходів, їх збиранням, перевезенням, зберіганням, сортуванням, обробленням, утилізацією та видаленням, знешкодженням та захороненням, а також з відверненням негативного впливу відходів на навколишнє природне середовище та здоров`я людини на території України.

Однак, названий нормативно-правовий акт 09 липня 2023 року втратив чинність.

Згідно преамбули Закону України «Про управління відходами» від 20 червня 2022 року №2320-ІХ (далі Закон України №2320-ІХ), положеннями якого і передбачена втрата чинності Законом України «Про відходи», цей Закон визначає правові, організаційні, економічні засади діяльності щодо запобігання утворенню, зменшення обсягів утворення відходів, зниження негативних наслідків від діяльності з управління відходами, сприяння підготовці відходів до повторного використання, рециклінгу і відновленню з метою запобігання їх негативному впливу на здоров`я людей та навколишнє природне середовище.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України № 2320-ІХ суб`єктами права власності на відходи є фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава.

Порядок дій у разі виявлення відходів, власник яких не встановлений, врегульований положеннями статті 12 названого Закону.

Згідно частин 4 та 5 названої правової норми, якщо власник відходів не встановлений, передача відходів до суб`єкта господарювання у сфері управління відходами та усунення негативних наслідків, спричинених відходами, здійснюється за рахунок державного або місцевого бюджету.

Збирання, перевезення та/або оброблення відходів, власник яких не встановлений організовують:

1) виявлених за межами населених пунктів - Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації;

2) виявлених у межах населених пунктів - органи місцевого самоврядування. Збирання, перевезення та/або оброблення таких відходів здійснюють суб`єкти господарювання у сфері управління відходами.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України № 2320-ІХ до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері управління відходами належить:

1) розроблення та реалізація місцевих планів управління відходами;

2) організація управління побутовими відходами, відходами будівництва та знесення;

3) визначення у встановленому порядку суб`єктів господарювання, які здійснюють збирання, перевезення, відновлення та видалення побутових відходів;

4) визначення адміністратора послуги з управління побутовими відходами;

5) запровадження роздільного збирання побутових відходів та забезпечення виконання цільових показників щодо підготовки для повторного використання та рециклінгу побутових відходів;

6) організація роботи пунктів роздільного збирання побутових відходів;

7) забезпечення ліквідації несанкціонованих сміттєзвалищ у межах населених пунктів;

8) передача відходів, власник яких не встановлений, суб`єктам господарювання у сфері управління відходами для їх оброблення;

9) надання інформації, проведення роз`яснювальної та просвітницької роботи серед населення щодо управління відходами;

10) визначення одиниці вимірювання обсягу наданої послуги з управління побутовими відходами;

11) затвердження норм надання послуги з управління побутовими відходами;

12) затвердження інвестиційних програм суб`єктів господарювання у сфері управління побутовими відходами;

13) встановлення тарифів на послугу з управління побутовими відходами, а також тарифів на збирання, перевезення, відновлення, видалення побутових відходів окремо за видами побутових відходів (змішані, великогабаритні, ремонтні, небезпечні);

14) укладення договорів з організаціями розширеної відповідальності виробників щодо запровадження приймання та роздільного збирання видів побутових відходів, на які поширюється розширена відповідальність виробника.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з підпунктами 6, 15 пункту «а» частини 1 статті 30 Закону України № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку належить, зокрема: організація управління побутовими відходами, відходами будівництва та знесення, знешкодження та захоронення трупів тварин; розроблення та реалізація місцевих планів управління відходами.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про виконавчий комітет Житомирської міської ради Житомирської області, затвердженого рішенням Житомирської міської ради від 17 червня 2021 року №163, виконавчий комітет є виконавчим органом, який відповідно до Еонституції України та Закону України №280/97-ВР утворений Житомирською міською радою для здійснення виконавчо-розпорядчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених Законом України «№280/97-ВР та іншими нормативно-правовими актами України й реєструється в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» та нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність неприбуткової організації.

Отже, за встановлених обставин Виконком Житомирської міської ради є виконавчим органом місцевого самоврядування, до компетенції якого належить вирішення питань у сфері поводження з відходами відповідно до законодавства, зокрема ліквідації стихійних звалищ за відсутності балансоутримувачів.

Як установлено судом та не заперечує відповідач несанкціоноване сміттєзвалище, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м), не ліквідоване.

Щодо посилання відповідача на вчинення дій, направлених на з`ясування осіб, які винні в утворенні несанкціонованого сміттєзвалища, суд приходить до висновку, що такі не спростовують обов`язку Виконкому Житомирської міської ради щодо дотримання вимог чинного законодавства, позаяк не звільняють орган, до компетенції якого віднесено вирішення тих чи інших питань, від реалізації законодавчо визначених повноважень.

Надані відповідачем до суду листи, повідомлення, звернення, заяви, які на його думку є доказом вчинення дій щодо ліквідації несанкціонованого сміттєзвалища, на переконання суду, не свідчать про фактичну ліквідацію несанкціонованого сміттєзвалища, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м).

Отже, враховуючи, що саме Виконком Житомирської міської ради є виконавчим органом місцевого самоврядування, до компетенції якого належить вирішення питань у сфері поводження з відходами, зокрема ліквідації стихійних звалищ при відсутності балансоутримувачів, однак всупереч вимогам закону комітет допустив протиправну бездіяльність не ліквідував несанкціоноване сміттєзвалище, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м), суд приходить до висновку про задоволення позову.

Наведені відповідачем аргументи такого висновку не спростовують і не містять у собі вагомих і переконливих міркувань, які б дозволяли вважати інакше, ставили б під сумнів правильність застосування судом норм матеріального права та законність ухваленого ним судового рішення по суті спору.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 420/2782/22 за результатами розгляду аналогічних правовідносин.

Згідно приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Проте, відповідно до частини 2 названої правової норми при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Суд звертає увагу, що Керівника Житомирської окружної прокуратури, звертаючись до суду з цим адміністративним позовом в інтересах держави, виступає як суб`єкт владних повноважень, а відтак судові витрати по сплаті судового збору у відповідності до частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Поліського району задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, яка полягає у невжитті заходів щодо ліквідації несанкціонованого сміттєзвалища, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м).

Зобов`язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради Житомирської області вжити заходи щодо ліквідації несанкціонованого сміттєзвалища, що знаходиться орієнтовно біля будинку №27 по вулиці Слобідська в місті Житомирі за орієнтовними координатами 50.232302, 28.719728 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,46 га (115 м * 40 м).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

09.12.24