Справа № 686/26572/24
Суддя: Дем'янов Ю. М.
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/686/256/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Дем`янова Ю.М.,

за участі секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі,

встановив:

Стислий виклад позицій учасників справи.

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 30.09.2024 звернувся ОСОБА_1 із указаним адміністративним позовом, в якому просив скасувати Постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП № 11806 від 02.08.2024, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17000 грн, а провадження у справі - закрити.

В обґрунтування вимог позовної заяви, позивачем зазначається, що Постановою про закриття справи про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП № 11806 від 02.08.2024 на нього накладено штрафу в сумі 17 000,00 грн.

Про указану постанову позивачу стало відомо 19.09.2024 року, коли в мобільному додатку «Дія», з`явились відомості про відкриття виконавчого провадження відносно позивача. Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до Першого відділу ДВС у м. Хмельницькому ЦМУМЮ (м. Київ), ознайомився із матеріалами справи та отримав копію оскаржуваної постанови шляхом зняття фотокопії на особистий телефон.

Позивач вказує, що з урахуванням тексту оскаржуваної постанови, суть адміністративного правопорушення полягала у відмові отримати повістку на проходження ВЛК та не пред`явлення військово-облікового документа уповноваженому представнику територіального центру комплектування на його вимогу.

Позивач заперечує обставини, які викладені в мотивувальній частині оскаржуваної постанови та в обґрунтування своєї позиції зазначив, що під час перебування у приміщенні центр комплектування та спілкування із представником ТЦК він повідомив останньому про наявність підстав для відстрочки за п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки у позивача батько інвалід II групи, який потребує стороннього догляду. Проте, відповідач категорично відмовився приймати заяву про відстрочку, чинив перешкоди у поданні заяви, вчиняв психологічний тиск, вказував, що позивач жодного права на відстрочку немає.

Також, як зазначає позивач, він направив на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 пакет нотаріально засвідчених документів, які підтверджують право на відстрочку разом із заявою про надання такої, однак відповідач нотаріально посвідчену заяву позивача про відстрочку разом із додатками до неї у визначеному законом порядку не розглянув, хоча отримав їх 02.08.2024, відстрочку не надав, натомість приховавши даний факт, прийняв протиправне рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, яке ОСОБА_1 не вчиняв.

З огляду на мету проведення медичного огляду (визначення придатності до військової служби) його проходження військовозобов`язаним не є необхідним та доцільним у разі наявності права на відстрочку від призову на військову службу відповідно до закону.

26.07.2024 начальником адміністративного відділення ТЦК складено протокол про адміністративне правопорушення згідно якого позивач відмовився від отримання повістки.

Разом з тим, позивач стверджує, що протокол він не бачив, при ньому вказаний протокол не складався і зауважує, що дії щодо відмови в отриманні повістки самі по собі не утворюють склад правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП.

Так, позивач має обов`язок прибути до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зокрема у строк, що вказаний у повістці. Проте, норми чинного законодавства не містять обов`язку громадянина України отримувати відповідні повістки територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Також позивач зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач не перебував на військовому обліку на момент винесення оскаржуваної постанови.

Позивач вчасно оновив данні в додатку «Резерв+», тим самим виконав активний обов`язок, щодо оновлення даних. Натомість функціонал додатку Міністерства Оборони «Резерв+» не сформував належний військово-обліковий документ, з незалежних від позивача підстав, при цьому вказаний додаток містить відомості про вчасне оновлення позивачем своїх даних.

Тому позивач вважає, що відсутні підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності за відсутність військово-облікового документа, який виготовляє сам відповідач, у випадку вчасного виконання вимог про оновлення даних позивачем.

Окремо ОСОБА_1 звертає увагу на той факт, що складена відносно нього постанова має назву Постанова про закриття справи про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

З цього слідує, що назва постанови не відповідає змісту викладеному в резолютивній частині оскаржуваної постанови, та суперечить вимогам ст. 284 КУпАП, оскільки по суті постанова є про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, тобто про накладення адміністративного стягнення, а не про закриття справи.

З урахуванням указаних обставин позивач вважає оскаржувану постанову про притягнення його адміністративної відповідальності протиправною, а тому просить її скасувати та закрити провадження у справі.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 04.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у спрощеному провадженні без виклику сторін.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, відповідно до ч. 5 ст. 261 КАС України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 261 КАС України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до цього Кодексу, судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.11.2024 витребувано матеріали адміністративної справи за клопотанням позивача.

29.11.2024 від відповідача на запит суду надіслано копію оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення № 11806 від 02.08.2024.

07.11.2024 від позивача у справі до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, та норми права, які застосував суд і мотиви їх застосування.

Суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що Постановою про закриття провадження по справі за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП № 11806 від 02.08.2024, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17000 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що «розглянувши протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 26.07.2024 року № 300 відносно військовозобов`язаного ОСОБА_1 , під час здійснення заходів оповіщення працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , була виписана повістка №3382 на ім`я ОСОБА_1 для проходження військово-лікарської комісії, однак від проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_1 відмовився від її підписання та отримання для подальшого визначення ступеня придатності до військової служби, про що було складено акт відмови від отримання повістки від 26.07.2024 р. Також на вимогу представника ІНФОРМАЦІЯ_2 пред`явити військово-обліковий документ гр. ОСОБА_1 повідомив про його відсутність, вказав що про його існування йому не відомо, чим порушив абз 1, 3 ч 1 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 17 Закону України «Про оборону України». В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні її ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації проти України (п. 5.2 рішення Конституційного Суду України № 1-р(11)2022 від 06.04.2022р.). Дане правопорушення вчинене в особливий період, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. В ході з`ясування обставин адміністративного правопорушення військовозобов`язаний ОСОБА_1 надав пояснення про те що відмовляється у зв`язку із законною підставою на відстрочку, однак підтвердження про подання або отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відсутні».

Отже, підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП згідно вказаної постанови стала відмова останнього від проходження ВЛК, відмова від підписання та отримання повістки на проходження ВЛК, відсутність військово-облікового документу при відсутності підстав для відстрочки від призову.

Разом з тим, з матеріалів досліджуваної справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 01.08.2024 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслано документи згідно опису вкладення у цінний лист на отримання відстрочки від призову на військову службу у зв`язку із наявністю у останнього батька з інвалідністю ІІ групи, який потребує постійного стороннього догляду.

Факт надсилання документів підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу АТ «Укрпошта» за номером накладної 537 (поштове відправлення вручено 02.08.2024).

Відповідно до ст.210-1 КпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 ст. 210-1 КпАП України передбачено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України № 389-VІІІ від 12 травня 2015 року «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, і триває на час розгляду справи.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про закінчення особливого періоду на час розгляду справи Президент України не приймав, тобто особливий період діє в Україні з 17.03.2014 року і до теперішнього часу.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період, передбачена адміністративна відповідальність відповідно до частини 3 статті 210-1 КУпАП.

Відповідно Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Кабінет Міністрів України затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 вказаного Закону у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

У абз. 2 пп. 10-1 п. 1 Правил військового обліку призовникiв, вiйськовозобов`язаних та резервістів, встановлені у Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, вiйськовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ вiд 30 грудня 2022 № 1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану мати при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та пред`являти їх за вимогою уповноваженого представника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон.

Аналогічне положення закріплено у п. 25 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого Постановою КМУ № 560 від 16 травня 2024 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" під час мобілізації громадяни зобов`язані:

з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;

проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Статтею 23 даного Закону визначено перелік військовослужбовців, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та яким може бути надана відстрочка від військової служби.

Особами, що мають право на відстрочку від призову під час мобілізації, є військовозобов`язані (в редакції Закону на момент виникнення спірних правовідносин), які мають одного із своїх батьків з інвалідністю І чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту),відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю І чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Пунктом 19 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, вiйськовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ вiд 30 грудня 2022 р. № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ч. 2 ст. 7 та ст. ст. 245, ст. 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин кожної справи, правильного і справедливого її вирішення.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції,у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 в умовах особливого періоду відмовився від проходження ВЛК, відмовився від підписання та отримання повістки на проходження ВЛК, а також не мав військово-облікового документу при відсутності підстав для відстрочки від призову, чим порушив вимоги абз. 1, 3 ч. 1, ч. 6 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 17 Закону України «Про оборону України».

За вказане правопорушення на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17000 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що дії щодо відмови в отриманні повістки самі по собі не утворюють склад правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП.

Згідно частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом-районного, об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів .

Згідно підпункту 2 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який є додатком до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 30.12.2022 № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Відтак, позивач має обов`язок прибути до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зокрема у строк, що вказаний у повістці. Проте, норми чинного законодавства не містять обов`язку громадян України отримувати відповідні повістки територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Факт відмови особи від отримання повістки, а так само і обставини наявності/відсутності у неї бронювання на період мобілізації, не позбавляють таку особу від обов`язку прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у встановлений у повістці строк. Проте, сам лише факт відмови від отримання повістки не створює склад правопорушення, зокрема у частині явки у визначений строк до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

У випадку, що розглядається спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою позивача від отримання повістки, що, на думку відповідача, свідчить про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП.

Разом з тим, у межах справи про адміністративне правопорушення не встановлювався факт неявки позивача у встановлений за викликом територіального центру комплектування та соціальної підтримки, протокол про адміністративне правопорушення у зв`язку із цим не складався, а постанова за таким протоколом не виносилась. Тому наведені обставини не підлягають оцінці у межах даного спору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відмова позивача від отримання повістки не створює складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а тому притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вказаною нормою є неправомірним.

При цьому, в контексті описаного, суд звертає увагу на положення Постанови КМУ від 16 травня 2024 року № 560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, яким врегульовано питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно із п. 63 вказаного Порядку військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) ТЦК з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Окрім того, згідно з пункту 58 Порядку за наявності підстав для одержання відстрочки військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного міського) ТЦК або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Перед судом позивачем належними доказами доведено, що ним у встановленому законом порядку 01.08.2024 надіслано на адресу відповідача документи для надання права на відстрочку, які були вручені відповідачу особисто 02.08.2024.

Проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач, на виконання зазначених норм законодавства, розглянув вказану заяву та вирішив питання щодо наявності чи відсутності підстав у позивача для отримання права на відстрочку.

Окрім того, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач не перебував на військовому обліку на момент винесення оскаржуваної постанови.

В матеріалах справи наявна роздруківка інформації з додатку «Резерв+», з якої вбачається, що позивач вчасно оновив дані у реєстрі, а тим самим виконав активний обов`язок який на нього покладався чинним законодавством.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час оскаржувана постанова не містить будь-яких даних про те, що позивач отримував виклик до ТЦК, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів та не з`явився до будь-якого із вказаних органів у строки, зазначені в отриманих ними документах, чим порушив вимоги пп. 2 п. 1 додатка 2 «Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 р. № 1487.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності на суб`єкта владних повноважень, в силу приписів ст. 77 КАС України, покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, суд може брати до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Європейський суд неодноразово наголошував, що судочинство у національних судах повинно здійснюватись «згідно із законом».

У п. 44 рішення по справі «Корнєв та Карпенко проти України» від 30 вересня 2010 року Суд наголосив, що суди повинні забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

В ситуації, що розглядається судом, відповідачем суб`єктом владних повноважень, указаний принцип недотримано, а вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, «поза розумним сумнівом» не доведено.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

На переконання суду, встановлені в ході розгляду справи обставини, у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної постанови.

При цьому, суд звертає увагу, що оскаржувана постанова має назву Постанова про закриття справи про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, але, фактично, є Постановою про притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; про закриття справи.

Відтак, назва постанови не відповідає змісту викладеному в резолютивній частині оскаржуваної постанови, а тому суперечить положенням ст.284 КУпАП.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що будь-які докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення суду не надані, суд вважає за необхідне позов задовольнити, оскаржувану постанову скасувати.

Розподіл судових витрат у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позовної заяви до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Оскільки позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено повністю, з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Отже, керуючись ст. ст. 210, 210-1, 251, 252, 280 КУпАП, керуючись ст. ст. 77, 121, 159, 162, 241-246, 286 КАС України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі задовольнити.

Постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП № 11806 від 02.08.2024, згідно якої до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн, - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 06.12.2024.

Суддя Юрій ДЕМ`ЯНОВ