Справа № 480/3914/24
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2024-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 грудня 2024 р. Справа № 480/3914/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, Військова частина НОМЕР_1 ), в якій просила:
1) визнати протиправним та скасувати Акт службового розслідування №б/н без дати з приводу добровільної здачі солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в полон,
2) зобов`язати відповідача повторно провести службове розслідування з приводу зникнення солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вимоги вмотивовано тим, що ОСОБА_1 надійшло сповіщення про те, що її син, солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стрілець-санітар стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 попав в полон. Так, стало відомо, що солдат ОСОБА_2 24.10.2023 року зник безвісті під час штурмових дій противника поблизу н.п. Новодонецьке, Волноваського району, Донецької області. Згодом за результатами проведеного службового розслідування (без номеру та дати) стало відомо, що солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в полон здався добровільно.
Позивач вважає, що відповідачем не було дотримано порядку проведення перевірки, оскільки відсутні достовірні відомості добровільної здачі в полон ОСОБА_2 . Тому позивач не згодна з актом службового розслідування та вважає, що службове розслідування проведено поверхнево, а фактів того, що ОСОБА_2 добровільно здався в полон в ході службового розслідування встановлено не було.
Ухвалою суду від 20.05.2024 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Акта службового розслідування №б/н без дати з приводу добровільної здачі солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в полон у відкритті провадження в адміністративній справі відмовлено (а.с.21-22).
В іншій частині позовну заяву про зобов`язання відповідача повторно провести службове розслідування з приводу зникнення солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.23).
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.27-59), в якому представник Військової частини НОМЕР_1 просив відмовити у задоволенні вимог, з огляду на те, що станом на час вирішення спору по суті, за наявних матеріалів справи відповідачем не було порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки на теперішній час висновки службового розслідування є чинним, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2023 року № 2573, як акт індивідуально-правової дії, позивачем в установленому порядку оскаржено не було.
При цьому, нормативно-правові акти, які регулюють порядок проведення службового розслідування, не передбачають можливості проведення повторного службового розслідування, якщо висновки первісного службового розслідування та відповідний наказ, яким такі висновки затверджені, не були оскаржені у встановленому порядку.
Представник позивача, у свою чергу, подав відповідь на відзив (а.с.64-65) та доповнення до відповіді на відзив (а.с.66), в яких зазначив, що жодними поясненнями та доказами в ході проведення службового розслідування не підтверджено те, що солдат ОСОБА_3 добровільно здався в полон і такі докази і пояснення ніяким чином не можуть бути доказами добровільної здачі в полон ОСОБА_2 . Вважає, що службова перевірка обґрунтована лише на припущеннях та проведена поверхнево, а відповідачем не було дотримано порядку проведення службової перевірки у зв`язку з тим, що відсутні відомості добровільної здачі в полон.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом з матеріалів справи (а.с.57зворот) встановлено, що син позивача - ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара другого стрілецького відділення першого стрілецького взводу п`ятої стрілецької роти другого стрілецького батальйону.
Згідно із рапортом командира другого стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 командиру Військової частини НОМЕР_2 24.10.2023 поблизу АДРЕСА_1 військовослужбовці другого стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , серед яких був ОСОБА_2 , виконували бойові завдання по утриманню позицій, де відбувся штурм ворогом позиції, та після чого військовослужбовці зникли безвісти, в т.ч. ОСОБА_2 , у зв`язку з чим по цьому факту просив призначити службове розслідування (а.с.44-45).
Так, на підставі цього рапорту про факт зникнення безвісти військовослужбовців 24.10.2023 внаслідок штурмовий дій противника, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 "Про призначення службового розслідування" від 25.10.2023 №1974 (з адміністративно-господарської діяльності) визначено провести службове розслідування з метою уточнення причин за умов зникнення безвісти військовослужбовців, серед них, стрільця-санітара другого стрілецького відділення першого стрілецького взводу п`ятої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , а також встановлення ступеня їх вини, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення (а.с.42зворот-43).
За результатами проведеного капітаном ОСОБА_5 , службового розслідування, висновки якого зафіксовані в акті службового розслідування від 14.12.2023, солдата ОСОБА_2 визнано вважати таким, що добровільно здався в полон з 24.10.2023 поблизу н.п. Новодонецьке Донецької області доти, доки не буде отримано беззаперечних доказів зворотного (а.с.8-14).
Результати службового розслідування затверджені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) "Про результати службового розслідування" від 18.12.2023 року № 2573, згідно п.1 якого солдата ОСОБА_2 наказано вважати таким, що добровільно здався в полон з 24.10.2023 поблизу н.п. Новодонецьке Донецької області доти, доки не буде отримано беззаперечних доказів зворотного (а.с.38-39).
Позивач, не погоджуючись з тим, що її сина, ОСОБА_2 , визнано таким, що добровільно здався в полон, звернулася до суду з цим позовом, в якому просить зобов`язати відповідача повторно провести службове розслідування з приводу зникнення солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
У цій справі спірним питанням фактично є незгода позивача з висновками акту службового розслідування, затвердженого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2023 року № 2573, у зв`язку з чим вона просить суд зобов`язати відповідача повторно провести службове розслідування щодо зникнення її сина, ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут) службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Так, підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (надалі - Порядок № 608).
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №608 терміни, що вживаються у цьому Порядку, мають такі значення: службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Пунктом 1 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування може призначатися у разі:
невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.
Службове розслідування може проводитися і в і н ш и х випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.
Відповідно до пункту 3 розділу II Порядку № 608 службове розслідування проводиться для встановлення:
неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;
причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби;
ступеня вини військовослужбовця;
порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства;
причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення;
причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Відповідно до абзацу першого пункту 1, п. 15 Розділу III Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Одночасне проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається.
На підставі пункту 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Згідно із пункту 1 розділу VІ Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (пункт 6 розділу VI Порядку №608).
Отже, вказаними нормами визначені підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також прийняття рішень за результатом такого розслідування.
Разом з тим, цими нормами не визначено можливості проведення повторного службового розслідування, за наявності чинного, не оскарженого рішення (наказу), яким затверджені висновки такого службового розслідування, більше того, відповідно до вказаних норм проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається.
У цій справі позивач позовні вимоги обґрунтовує протиправністю акта службового розслідування. Втім суд зауважує, що сам по собі акт службового розслідування не створює та не припиняє права та обов`язки особи, а лише фіксує певні обставини. У правовому полі актом індивідуальної дії, що породжує певні права та обов`язки у цьому випадку, є наказ, прийнятим за результатами проведення службового розслідування, у цьому випадку наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) "Про результати службового розслідування" від 18.12.2023 №2573 (а.с.38-39). Саме при вирішенні спору щодо оскарженні рішень, прийнятих за результатами розслідування, надається оцінка акту за результатами службового розслідування, в тому числі оцінка дій посадових осіб щодо його складання, викладення у ній висновків, а також щодо самих висновків розслідування. Втім наказ від 18.12.2023 №2573 не є предметом оскарження у цій справі.
При цьому, суд зауважує, що ухвалою суду від 20.05.2024 було відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасувати Акт службового розслідування №б/н без дати з приводу добровільної здачі солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в полон, та у зв`язку з чим, предметом спору у цій справі є виключно зобов`язання відповідача повторно провести службове розслідування з приводу зникнення солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надаючи оцінку позовним вимогам, суд зауважує, що відповідно до п.4 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Тобто задовольняючи позов у спосіб зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд має встановити наявність протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Обґрунтовуючи позовні вимоги та посилаючись на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування, позивач не вказує, як саме результати цього розслідування впливають на її права та обов`язки, в чому полягає такий вплив на її права. Жодного доказу щодо вчинення відповідачем стосовно ОСОБА_1 протиправної бездіяльності також не надано.
Поряд з цим, варто відмітити, що Розділом V Дисциплінарного статуту передбачено випадки подання заяв чи скарг військовослужбовців, членів їх сімей. Так, згідно із ст.111,117,118 Дисциплінарного статуту заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції (ст.111). Пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ст.117).
Командири військових частин, начальники органів військового управління зобов`язані проводити особистий прийом військовослужбовців, членів їх сімей, а також інших громадян з питань, що стосуються діяльності військової частини. Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години.
Звернення на особистому прийомі реєструються. Питання, які неможливо вирішити безпосередньо під час особистого прийому, розглядаються в такому самому порядку, що і письмові звернення (ст.118).
Так, відповідно до п. 4 розділу І Інструкції № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян потрібно забезпечувати кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень громадян з метою оперативного розв`язання порушених у них питань, задоволення законних вимог заявників, поновлення порушених конституційних прав та запобігання надалі таким порушенням.
Згідно із п. п. 5, 6 розділу І Інструкції № 735, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності дії, унаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 735, визначено, що письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.
За змістом п. 4 розділу ІІ Інструкції № 735, у зверненні мають бути зазначені прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення має бути надруковане або написане від руки, розбірливо, чітко підписане заявником (групою заявників) із зазначенням дати.
Звернення, оформлене без дотримання цих вимог, повертається заявникові з відповідним роз`ясненням у термін не пізніше ніж через десять днів з дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 Закону України "Про звернення громадян". Копія такого звернення залишається у провадженні того органу військового управління, військової частини, до якого звернувся громадянин.
Пунктом 5 розділу ІІ Інструкції № 735, унормовано, що звернення може бути подано особисто як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне) чи надіслане поштою (електронною поштою). Письмове звернення надсилається поштою (електронною поштою) або передається громадянином особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до вимог чинного законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
Відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на правову норму Закону України "Про звернення громадян" і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Пунктом 14 розділу ІІ Інструкції № 735, визначено, що щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін має бути прийняте одне з таких рішень: прийняти до провадження; передати на вирішення до іншого органу військового управління; надіслати за належністю до іншого центрального органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції органів військового управління, військової частини, про що одночасно повідомляється заявнику; залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України "Про звернення громадян".

Згідно з п.п.1, 2, 6, 7,8розділу ІІІ Інструкції № 735, посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

Звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.

Відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення.

Тобто положеннями Інструкції № 735 унормовано всі питання, які стосуються дотримання конституційних гарантій осіб, зокрема військовослужбовців, та членів їх сімей на належний розгляд їх звернень.

Втім, будь-яких доказів звернення до відповідача з питань проведеного розслідування та наявності відповідної відмови чи не надання відповіді за результатом розгляду такої заяви, суду позивачем надано не було.

Суд приймає до уваги, що згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч.2 цієї статті гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Тобто обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Особа не може скаржитися щодо певних обставин абстрактно тільки тому, що вважає, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

До аналогічного правового висновку Верховний Суд дійшов в постановах від 30.01.2020 у справі № 826/25717/15, від 14.02.2020 у справі № 570/378/17, від 03.03.2020 у справі № 331/5314/16-а.

Зокрема, в постанові від 30.01.2020 у справі № 826/25717/15 Верховний Суд зауважив, що оскаржувані дії або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Водночас, в постанові Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 140/13065/21 в межах аналізу вимог п. 9 ч. 5 ст. 160 КАС України зазначено, що порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не є самостійною підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є, серед іншого, доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

Отже, наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи є обов`язковою умовою як прийнятності позовної заяви, так і надання особі правового захисту судом (статті 2, 5 КАС України).

Втім у цій справі позивач у позові не наводить жодного обґрунтування порушення відповідачем саме її особистих прав або законних інтересів, у тому числі проведеним службовим розслідуванням, тим паче за наявності чинного наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) "Про результати службового розслідування" від 18.12.2023 №2573. ОСОБА_1 не зазначає, якою саме дією або бездіяльністю відповідачем порушено чи можуть бути порушені її права чи інтереси та які саме. Жодних належних доказів в розумінні статті 72 КАС України на підтвердження існування порушення своїх прав у спірних правовідносинах позивачем не надано.

За відсутності обґрунтування порушеного права у позивача не виникає право на судовий захист, а суд об`єктивно позбавлений можливості забезпечити ефективний спосіб захисту, який був би спрямований на відновлення таких прав у випадку задоволення позовних вимог. Ураховуючи відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, недоведеність останнім протилежного, наявні самостійні та достатні підстави для відмови у задоволенні цього позову.

У свою чергу, відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, заявлені позивачем вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2024.

Суддя І.Г. Шевченко