Справа № 460/5487/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/5487/24 пров. № А/857/19388/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Рибалки Назара Олександровича на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду (постановлену головуючою-суддею Комшелюк Т.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області), ГУ ПФУ в Рівненській області (далі ГУПФУ в Рівненській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №51 від 05.04.2024 про відмову в перерахунку його пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (в редакції змін, внесених на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1307 від 09.12.2021) на підставі довідки про заробітну плату №210 від 28.03.2023, виданої Комунальним підприємством Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг, отриману за роботу в зоні відчуження за період з 18.06.1986 по 28.06.1986 та з 13.08.1986 по 23.08.1986 та зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області перерахувати та виплатити йому пенсію, починаючи з 31.03.2023 на підставі вказаної довідки та за вказані періоди.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 24.05.2024 було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду першої інстанції від 19.06.2024 позовну заяву було залишено без руху після відкриття провадження у справі з підстав невиконання вимог ст.ст.160, 161 КАС України під час подання позовної заяви.

21.06.2024 на виконання вимог даної ухвали позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в наступній редакції : Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №51 від 05.04.2023 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1307 від 09.12.2021) на підставі довідки про заробітну плату №210 від 28.03.2023, виданої КП Рівненське шляхово-експлуатаційним управлінням автомобільних доріг, одержану за роботу в зоні відчуження за період з 18.06.1986 по 28.06.1986 та з 13.08.1986 по 23.08.1986 та зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію, починаючи з 23.11.2023 (в межах встановленого законом 6 місячного строку звернення до суду) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1307 від 09.12.2021) на підставі довідки про заробітну плату №210 від 28.03.2023, виданої КП Рівненське шляхово-експлуатаційним управлінням автомобільних доріг, одержану за роботу в зоні відчуження за період з 18.06.1986 по 28.06.1986 та з 13.08.1986 по 23.08.1986.

Водночас, зі змісту поданих на виконання ухвали від 19.06.2024 документів, судом першої інстанції встановлено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, передбачений ст.122 КАС України.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 днів з дня вручення позивачу копії даної ухвали.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм процесуального права просить її скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на виконання ухвали суду від 19.06.2024 про залишення позовної заяви без руху, ним було подано заяву про зміну предмету позову (шляхом уточнення змісту позовних вимог через допущення описки) з проханням розглядати справу та поновити строки звернення до суду з даним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ ПФУ у Вінницькій області просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

ГУ ПФУ в Рівненській області не скористалося правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник не наводить будь-яких доводів, які свідчать про свою незгоду з ухвалою про залишення позовної заяви без руху, а тому в контексті положень ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції надає правову оцінку лише тому, чи отримав позивач та його представник таку ухвалу, чи мали вони достатньо часу для вчинення відповідних дій та чи підтверджується факт усунення вказаних в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, а вказані ним у заяві підстави для поновлення вказаного строку є неповажними, належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку позивачем не надано.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.118 КАС України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначалося вище, частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведеної процесуальної норми вказує на те, що у разі, якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії. Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому, сполуку повинна була дізнатися слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача.

Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Колегія суддів погоджуються з висновком суду першої інстанції, що позивач пропустив передбачений статтею 122 КАС України строк звернення до суду, стосовно дій та рішення відповідача.

Водночас, колегія суддів зазначає, що право громадян на пенсійне забезпечення гарантовано Конституцією України (стаття 46).

При цьому, згідно ст.16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Чорнобильська катастрофа торкнулася долі мільйонів людей. У багатьох регіонах, на величезних територіях виникли нові соціальні та економічні умови. Україну оголошено зоною екологічного лиха. Створення системи надійного захисту людей від наслідків Чорнобильської катастрофи потребує залучення значних фінансових, матеріальних та наукових ресурсів, що в свою чергу вимагає належного правового регулювання відповідних правовідносин.

В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі №796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій. Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.07.2024 по справі №460/11267/23.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

У справі Суханов та Ільченко проти України ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заяви №68385/10, №71378/10, п.35).

Отже, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, об`єктами права власності можуть бути у тому числі легітимні очікування та майнові права (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13.12.1984 щодо прийнятності заяви S.v.the United Kingdom, №10741/84).

Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу. Тобто, реалізація позивачем права на пенсійне забезпечення може бути захищена судом за наявності для цього правових підстав в рамках строку звернення до суду, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого положеннями частини другої статті 122 КАС України, оскільки право на пенсію за віком виникає незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів ПФУ із заявою про призначення пенсії, та не втрачається у разі завершення строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Тому, заявлена позивачем 23.05.2024 позовна вимога може бути захищена судом за наявності для цього підстав з 23.11.2023, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.320 КАС України, підставою для скасування ухвали суду першої інстанції для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із передачею справи на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 320, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Рибалки Назара Олександровича задовольнити.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року про залишення без розгляду позовної заяви у справі №460/5487/24 скасувати.

Справу №460/5487/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії передати на розгляд суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук