Справа № 160/25619/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,-
24.09.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 23.09.2024 року через систему Електронний суд позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №041514 від 07.08.2024 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 041514 від 07.08.2024 року винесено на підставі акта перевірки № АР 051866 від 27.06.2024 року, у якому зазначено відомості, що не відповідають дійсності, оскільки адміністративно-господарські санкції застосовуються контролюючим органом саме до автомобільного перевізника, а не до власника транспортного засобу.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2024 року зазначена вище справа розподілена та 25.09.2024 року передана судді Пруднику С.В.
30.09.2024 року ухвалою суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що 27.06.2024 року старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті було складено акт № АР 051866 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (далі акт).
В означеному акті зазначено про те, що в ході перевірки за адресою: Харківська область, а/д М-29 «Харків-Перещепіно», 40 км, автомобіль марки MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , виявлено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, а саме перевезення товару без оформлення документів, товарно-транспортної накладної встановленої форми.
Як ззаначив представник позивача у поданій до суду позовній заяві, задля встановлення обставин перевірки адвокат позивача звернувся до Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті з адвокатським запитом про надання акту № АР 051866 на документів на підставі яких його складено.
Водій пояснень не надавав. Зазначені обставини підтверджуються актом № АР 051866 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 27.06.2024 року, листом Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 2219/5.4.1/23-24 від 10.07.2024 року з додатками.
В подальшому справу було направлено за територіальним принципом до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті.
Скориставшись своїм правом, позивач через свого представника подав до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті пояснення, разом з копіями таких документів: копія товарно-транспортної накладної № 2506/592 /000499286 від 26.06.2024 року, копія товарно-транспортної накладної № 2506/595 /000499280 від 26.06.2024 року, копія товарно-транспортної накладної № 2506/535 /000499283 від 26.06.2024 року, копія подорожнього листа вантажного автомобілю від 27.06.2024 року.
Проте, 07.08.2024 року Відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 041514 від 07.08.2024 року.
У постанові зазначається, що 27.06.2024р. о 11 год. 00 хв., Харківська обл., а/д М-29,40 км. ФОП ОСОБА_1 порушив приписи ст. 48 ЗУ "Про автомобільний транспорт".
Зазначені обставини підтверджуються постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №041514 від 07.08.2024 року.
Також, у поданій до суду позовній заяві представник позивача зазначив, що через не отримання постанови, адвокат позивача звернувся Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті з адвокатським запитом про надання документів, зокрема постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу за результатом розгляду справи про порушення - акту№ АР 051866 від 27.06.2024 року.
У відповідь Відділ державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті листом повідомив про винесення Постанови про застосування адміністративно господарського штрафу щодо позивача та надав таку постанову.
Вказаний лист було отримано представником позивача 29.08.2024 року.
Зазначені обставини підтверджуються листом Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті № 2723/25/23-24 від 28.08.2024 року та роздруківкою з електронної пошти.
Вважаючи спірну постанову безпідставною та протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІІ (далі Закон № 2344-ІІІ) державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з пунктом 8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015 року "Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті" утворено територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області.
Як вбачається із акту, що є підставою оскаржуваної постанови, в ході перевірки було виявлено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, а саме перевезення товару без оформлення документів, товарно-транспортної накладної встановленої форми.
Статтею 48 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
За визначенням статті 1 цього ж закону, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Ідентичне визначення наведено і у пункті 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі - Правила перевезення вантажів).
Тобто, товарно-транспортна накладна це документ на вантаж на шляху його переміщення.
За визначенням пункту 1 Правил перевезення вантажів, вантаж - всі предмети з моменту прийняття для перевезень до здачі одержувачу вантажу. Тобто після здачі вантажу вантажоодержувачу, переміщення вантажу є завершеним.
Отже, документами для здійснення внутрішніх перевезень для водія є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна (за наявності вантажу) або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Зазначене відповідає документу під назвою «Переміщення товарів № 1R_0000641 від 26.06.2024р., в якому зазначається організація: ТОВ «НУМІС», відправник: ПроСтор (Харків) Склад, що надавався водієм під час перевірки.
Отже, 26.06.2024 року автомобіль MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 здійснював доставку вантажу з м. Дніпро до м. Харків на 3 різні адреси.
Вказані вище накладні містять підписи вантажоодержувача.
Отже, 26.06.2024 року на автомобілі MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 , вантаж було доставлено до м. Харків на 3 різні адреси (передано вантажоотримувачам).
Також, у вказаних накладних вантажовідправником та вантажоодержувачем є ТОВ «НУМІС» (а не позивач).
Зазначене відповідає документу під назвою «Переміщення товарів № 1R_0000641 від 26.06.2024р., в якому зазначається організація: ТОВ «НУМІС», відправник: ПроСтор (Харків) Склад, що надавався водієм під час перевірки.
Суд зауважує, що у відповідності до товарно-транспортних накладних автомобільним перевізником вантажів зазначено ФОП ОСОБА_3 , накладні містять його печатку та підпис.
Отже, 26.06.2024 року на автомобілі MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 , доставка вантажу у м. Харків здійснювалась автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 , а не позивачем.
27.06.2024 року автомобіль MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , рухався маршрутом Харків-Дніпро, пустий. Виїхав з гаража об 09-00, повернувся у гараж о 16-00.
Тобто, 27.06.2024 року автомобіль MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 повертався з м. Харків у м. Дніпро пустий.
Отже, на момент перевірки 27.06.2024 року водій рухався пустим, без вантажу по маршруту Харків- Дніпро, повертаючись з доставки вантажу, де вантажовідправником та вантажоодержувачем є ТОВ «НУМІС» (а не позивач), а автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 (а не позивач).
За змістом підпунктів 11.4 та 11.6 Правил № 363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.
Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.
Отже, приписи Закону України "Про автомобільний транспорт" виключають необхідність оформлення товарно-транспортної накладної за відсутності вантажу та обов`язок наявності у водія товарно-транспортної накладної іншого автомобільного перевізника від попереднього замовлення.
Зазначене виключає наявність у позивача товарно-транспортних накладних на вантаж минулої доставки здійсненої автомобілем MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 , де вантажовідправником та вантажоодержувачем є ТОВ «НУМІС» (а не позивач), а автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 (а не позивач).
Також слід зауважити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.
За змістом пунктів 1 та 2 вказаного Переліку наявність товарно-транспортної накладної є обов`язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб накладна не оформлюється.
Отже, повернення 27.06.2024р. автомобілю MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 без вантажу після доставки 26.06.2024р. замовлення до м. Харків не вимагає наявності товарно-транспортної накладної.
Таким чином, оскільки автомобіль MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 на момент перевірки 27.06.2024 року був пустим, без вантажу адже повертався з м. Харків до м. Дніпро після доставки вантажу 26.06.2024 року до м. Харків за замовленням де вантажовідправником та вантажоодержувачем є ТОВ «НУМІС» (а не позивач), а автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 (а не позивач), то відсутні і правові підстави для наявності у позивача, що не був автомобільним перевізником вантажу, товаро-транспортної накладної на вантаж, до якого позивач не має жодного відношення, а як наслідок відсутність з боку позивача порушень Закону України "Про автомобільний транспорт".
Як вже зазначалось вище, правовідносини у сфері перевезення вантажів регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт"(далі - Закон).
Відповідно до статті 1 Закону автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажовідправник - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка надає перевізнику вантаж для перевезення та вносить відповідні відомості до товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж; вантажоодержувач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка здійснює прийом вантажу та розвантаження транспортного засобу у порядку, встановленому законодавством; замовник транспортних послуг - юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів.
Відповідно до Глави І Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363 перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами; замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів.
Отже, перевізником є фізична чи юридична особа, що надає послуги з перевезення вантажів.
Відповідно до глави І Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363 договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання.
Договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі - Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі - Замовники) (п. 3.1. Глави ІІІ Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363).
У відповідності до статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Отже, послуги перевезення вантажів здійснюються на підставі письмового договору про перевезення вантажів.
Проте, позивач не здійснює перевезення вантажів та не надає послуги з перевезення вантажів.
Зазначене вказує, що відповідач без жодного доказу здійснення позивачем перевезення вантажів (дорожній лист, товаро-транспортна накладна, договір про перевезення вантажів) безпідставно вважаючи позивача перевізником, притягнув позивача до відповідальності.
Слід звернути увагу суду, що у документі під назвою «Переміщення товарів №1R_0000641 від 26.06.2024р., в якому зазначається організація: ТОВ «НУМІС», відправник: ПроСтор (Харків) склад, що надавався водієм під час перевірки.
Також, у товаро-транспортних накладних вантажовідправником та вантажоодержувачем є ТОВ «НУМІС».
У відповідності до товарно-транспортних накладних автомобільним перевізником вантажів зазначено ФОП ОСОБА_3 , накладні містять його печатку та підпис.
Отже, а ні 26.06.2024 року, а ні 27.06.2024 року (на день проведення перевірки) на автомобілі MAN LE 8.160, д.н.з. НОМЕР_1 , позивач не здійснював жодного перевезення вантажу, не був а ні вантажовідправником та вантажоодержувачем, а ні автомобільним перевізником.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначається Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Згідно з пунктом 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тобто, відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення пасажирів та вантажів застосовується саме до автомобільних перевізників.
В розумінні вимог ст. 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
Таким чином, оскільки позивач не надавав послуги перевезення вантажів, то він не був перевізником у розумінні чинного законодавства.
Водієм надано усі передбачені законодавством документи згідно оскаржуваної постанови та акту на думку відповідача позивачем допущено перевезення вантажу за відсутності документів визначених ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» - у водія відсутня товаро-транспортна накладна.
Так, у відповідності до статті 6 Закону - державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
За визначенням статті 1 Закону рейдова перевірка (перевірка на дорозі) це перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Як вже зазначалось вище, оскільки вантаж 26.06.2024 року було відвантажено та прийнято вантажоотримувачем, вантажовідправником та вантажоодержувачем є ТОВ «НУМІС» (а не позивач), а автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 (а не позивач), 27.06.2024 року автомобіль рухався пустим, без вантажу, то у розумінні чинного законодавства позивач, що не є а ні вантажовідправником та вантажоодержувачем, а ні автомобільним перевізником не міг та не повинен був мати товаро-транспортну накладну.
Суд зазначає, оскільки позивач не надає послуги перевезення вантажів, то він не є перевізником у розумінні чинного законодавства.
Отже, на момент перевірки водієм було надано інспектору усі передбачені статтею 48 Закону України документи.
На думку суду, оскільки 27.06.2024 року автомобіль рухався пустим, без вантажу, адже 26.06.2024 року вантаж було відвантажено та прийнято вантажоотримувачем, ТОВ «НУМІС», який також є і вантажовідправником, а не позивач, а автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 , а не позивач, а також те, що позивач не надавав послуги перевезення вантажів, тобто не був перевізником на момент перевірки, то чинним законодавством для позивача не передбачено наявність у позивача товаро-транспортної накладної іншого перевізника.
Тобто, документами для здійснення позивачем внутрішнього перевезення товару є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, без товарно-транспортна накладна, адже вантаж був відсутній.
Отже, порушення позивачем приписів статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" - перевезення вантажу за відсутності документів відсутнє.
У відповідності до абзацу 3 частини 1 вказаної статті, - за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У відповідності до статті 218 ГК України, - підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Таким чином, за відсутності порушення позивачем п. 11.1. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відсутні і правові підстави для притягнення позивача до відповідальності у вигляді адміністративно-господарського штрафу.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що оскільки з відеоматеріалів перевірки, що додаються, вбачається наявність пломбування, що підтверджує перевезення вантажу, з чим погодився водій на відео, а вище зазначені ТТН від 26.06.2024, які надані суду позивачем, не мають відношення до вантажу, що перевозився 27.06.2024 року під час здійснення перевірки.
Проте, зазначені твердження представника відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Уважно та детально вивчивши надані у якості додатку до відзиву відео файли із диску CD-R, суд зазначає, що дані відео файлу не надається за можливе суду продивитися через не підтримку та відсутність відтворення цього файлу.
Отже, твердження представника відповідача про наявність пломб на автомобілі не підтверджується жодними доказами.
Крім того, слід зауважити, що сама по собі наявність пломб не може підтверджувати наявність вантажу у автомобілі.
Чинним законодавством не обмежено право власника автомобілю пломбувати автомобіль без вантажу для запобігання перевезення водієм вантажу у власних інтересах. Так зокрема опломбування пустого автомобілю може проводитись і уразі, якщо перевізник та вантажовідправник бажають переконатися в тому що автомобіль дійсно буди повертатись порожнім.
Жодних інших доказів наявності вантажу у автомобілі на момент перевірки відповідачем до суду не надано.
З`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 буде визнання протиправною та скасування постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №041514 від 07.08.2024 року.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Наведене свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає та враховує наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Позивач сплатив 1211,20 грн. судового збору.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.
Щодо витрат на правничу допомогу, що становлять 8087,00 гривень.
Згідно з положеннями статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з підпунктом 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, суд враховує таке.
Суд також вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04.02.2020 року (№ провадження К/9901/95/200), відповідно до якої (п.23) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Так, суд зауважує, що з урахуванням предмету позову, зазначена справа є справою незначної складності та типовою у спорах. Також, суд зауважує, що по вказаній категорії справ є значна кількість усталеної судової практики, що вказує на можливість використання адвокатом у своїй діяльності раніше напрацьованих матеріалів та шаблонних документів, які застосовуються при розгляді судових справ даної категорії.
До того ж, розгляд даної справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
З огляду на вищевикладене, враховуючи співмірність заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, що на користь позивача підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, внаслідок якого сталось порушення прав позивача, сума витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку про часткове задоволення клопотання представника позивача про розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. підлягають стягненню з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №041514 від 07.08.2024 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник