Справа № 990/184/24
Суддя: Банасько Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

07 листопада 2024 року
ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2024 року у справі № 990/184/24 (провадження № 11-211заі24)
Із цією постановою не погоджуюсь, оскільки вважаю, що всупереч засадам забезпечення сталості та єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду в цій справі утвердила висновок про наявність підстав для оскарження і судового перегляду рішень Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя щодо залишення без розгляду і повернення дисциплінарної скарги, при цьому не вирішивши питання відступу від протилежного за змістом та раніше сформульованого нею правового висновку про підставність відмови у відкритті провадження за таким позовом, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19 (провадження № 11-624заі19).
І. ФАБУЛА СПРАВИ
1. ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі також ВРП), у якій просив визнати протиправними дії відповідача щодо нерозгляду його скарги від 11 квітня 2024 року на ухвалу Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 28 лютого 2024 року № 581/3дп/15-24 про повернення його скарги без розгляду та зобов`язати ВРП розглянути цю скаргу.
3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 08 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовив, наголосивши, що Закон № 1798-VIII чітко унормовує неможливість оскарження рішення Дисциплінарної палати про повернення дисциплінарної скарги без розгляду, тому констатував відсутність ознак протиправності в діях ВРП щодо розгляду звернення (скарги) ОСОБА_1 від 11 квітня 2024 року.
ІІ. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
5. 07 листопада 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 8 серпня 2024 року - без змін.
6. Мотивуючи цю постанову, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій справі спрямовані на визнання протиправною бездіяльності ВРП та зобов`язання її вчинити дії, а саме розглянути скаргу позивача від 11 квітня 2024 року на ухвалу Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 28 лютого 2024 року № 581/3дп/15-24.
7. Повноваження ВРП у процедурі дисциплінарного провадження щодо суддів вичерпно визначені Конституцією України та Законом № 1798-VIII, які не врегульовують порядок розгляду ВРП скарг на рішення Дисциплінарної палати ВРП про повернення дисциплінарної скарги.
8. Крім того, частиною четвертою статті 44 Закону № 1798-VIII імперативно визначено, що рішення про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягає, що й зумовлює відсутність у чинному законодавстві України встановленого для ВРП способу (порядку / процедури) розгляду скарг на рішення її Дисциплінарної палати про повернення дисциплінарної скарги.
9. За змістом статей 51, 52 Закону № 1798-VIII до ВРП можуть бути оскаржені виключно рішення її дисциплінарного органу, прийняті за результатами розгляду скарги щодо дисциплінарного проступку судді по суті.
10. Оскільки за обставинами цієї справи подані позивачем дисциплінарні скарги Дисциплінарна палата повернула йому та підставі пункту 2 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII, а отже, не відкривала за цими скаргами дисциплінарну справу та не ухвалювала за результатами розгляду такої справи рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді, то до спірних правовідносин не можуть застосовуватися приписи статей 51, 52 Закону
№ 1798-VIII.
11. Отже, Велика Палата Верховного Суду, за такого правового регулювання, змісту та обсягу фактичних передумов, які спричинили спір у цій справі, погодилась із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
12. З висновками Великої Палати Верховного Суду за результатами апеляційного перегляду цієї справи не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) висловлюю окрему думку.
13. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
14. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
15. Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
16. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
17. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:
а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
18. Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
19. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
20. Згідно із частинами першою та п`ятою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
21. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
22. Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
23. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
24. Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
25. Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
26. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України тощо.
27. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України передбачені статтею 266 КАС України.
28. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат (пункт 4 частини першої статті 266 КАС України).
29. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30. Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
31. Повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом № 1798-VIII та Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон
№ 1402-VІІІ).
32. Так, на підставі частини десятої статті 131 Конституції України відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.
33. В Україні діє ВРП, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора (пункт 3 частини першої статті 131 Конституції України).
34. Законом № 1402-VIII врегульовано порядок дисциплінарного провадження щодо судді.
35. Відповідно до частини першої статті 107 цього Закону право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників.
36. Згідно зі статтею 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом № 1798-VIIІ та з урахуванням вимог цього Закону.
37. За правилами статті 42 Закону № 1798-VІІІ дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону № 1402-VІІІ, або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
38. Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП (частина друга статті 42 Закону № 1798-VІІІ).
39. Дисциплінарне провадження включає: 1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи; 2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності; 3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності (частина третя статті 42 Закону № 1798-VІІІ).
40. Частиною першою статті 43 Закону № 1798-VIII передбачено, що член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач): 1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та наявність підстав для залишення без розгляду дисциплінарної скарги чи відмови у відкритті дисциплінарної справи; 2) за наявності підстав, визначених пунктами 1 - 5 частини першої статті 44 цього Закону, - повертає дисциплінарну скаргу скаржнику; 3) за наявності підстав, визначених пунктом 6 частини першої чи частиною другою статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи; 4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - збирає у разі необхідності інформацію, документи, інші матеріали для перевірки викладених у скарзі обставин та складає вмотивований висновок з пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи.
41. Висновок дисциплінарного інспектора ВРП - доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати (частина друга статті 43 Закону № 1798-VIII).
42. Підстави для повернення дисциплінарної скарги визначені частиною першою статті 44 Закону № 1798-VІІІ: 1) дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом № 1402-VIII; 2) дисциплінарна скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді; 3) дисциплінарна скарга не містить посилання на фактичні дані (свідчення, докази) щодо дисциплінарного проступку судді; 4) дисциплінарна скарга містить виражені у непристойній формі висловлювання або висловлювання, що принижують честь і гідність будь-якої особи; 5) у дисциплінарній скарзі порушується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, звільненого з посади або повноваження якого припинені; 6) дисциплінарна скарга ґрунтується лише на доводах, що можуть бути перевірені виключно судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.
43. Рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає (частина четверта статті 44 Закону № 1798-VІІІ).
44. Саме ця норма, на моє переконання, має бути визначальною для оцінки правовідносин у цій справі, адже містить імперативний і безумовний припис щодо неможливості оскарження рішення про повернення дисциплінарної скарги будь-ким з учасників дисциплінарного провадження.
45. Як установлено у цій справі, ОСОБА_1 реалізував своє право на звернення до ВРП із дисциплінарними скаргами щодо судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_3
46. Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати від 28 лютого 2024 року № 581/3дп/15-24 дисциплінарні скарги ОСОБА_1 щодо судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_3 залишено без розгляду та повернуто скаржнику як такі, що не містять відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді відповідно до пункту 2 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII.
47. Однак, незважаючи на те, що ухвала про залишення без розгляду та повернення скарги відповідно до статті 44 Закону № 1798-VIII оскарженню не підлягає, ОСОБА_1 подав до ВРП скаргу на неї (від 28 лютого 2024 року № 581/3дп/15-24), зі змісту якої вбачається, що заявник не погоджується з ухвалою Третьої Дисциплінарної палати від 28 лютого 2024 року
№ 581/3дп/15-24 та просить повторно провести перевірку його дисциплінарної скарги щодо судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_3
49. Також у листі зазначено, що повернення дисциплінарної скарги без розгляду не перешкоджає праву скаржника на повторне звернення до ВРП з новою дисциплінарною скаргою, яка відповідає вимогам, вказаним у статті 107 Закону № 1402-VIII.
50. Отже, звернення ОСОБА_1 щодо незгоди з рішенням Третьої Дисциплінарної палати від 28 лютого 2024 року № 581/3дп/15-24 про залишення без розгляду його дисциплінарної скарги щодо судді фактично було розглянуто адресатом в порядку, передбаченому для звернень громадян, відтак, як правильно виснувала Велика Палата Верховного Суду твердження про бездіяльність ВРП або нерозгляд звернення позивача не знайшли свого підтвердження.
51. Проте вважаю, що, здійснюючи апеляційний перегляд цієї справи, Велика Палата Верховного Суду мала виходити з того, що незгода позивача з діями відповідача пов`язана лише із залишенням без розгляду та поверненням його дисциплінарних скарг щодо судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_3
52. За таких обставин, на моє переконання, очевидним є те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ВРП щодо нерозгляду його скарги та зобов`язання ВРП розглянути його скаргу фактично зводяться до оскарження ухвали Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 28 лютого 2024 року № 581/3дп/15-24, якою скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто скаржнику.
53. Проте, як вже було зазначено, відповідно до частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VІІІ рішення про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягає.
54. Тобто таке рішення Дисциплінарної палати (про повернення дисциплінарної скарги) не може бути самостійним предметом судового розгляду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі
№ 9901/342/19).
55. Тому вважаю, що оскарження до суду дій / бездіяльності ВРП за результатами розгляду поданої позивачем скарги на ухвалу дисциплінарної палати ВРП про повернення дисциплінарної скарги є штучним створенням підстав для фактичного перегляду судом рішення, яке в силу приписів частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VІІІ оскарженню не підлягає.
56. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
57. У контексті цієї практики ЄСПЛ, на мою думку, що у суду першої інстанції та Великої Палати Верховного Суду були відсутні підстави оминати встановлені законодавцем у статті 44 Закону № 1402-VIII правила оскарження рішень Дисциплінарної палати ВРП.
58. Ураховуючи наведене, вважаю очевидним, що покладена в основу позовних вимог у цій справі незгода позивача з ухвалою Дисциплінарної палати, якою залишено без розгляду та повернуто скаржнику його дисциплінарні скарги (незважаючи на те, що її постановлено у зв`язку зі зверненням позивача), не створює для останнього можливості її перегляду в судовому порядку в силу імперативної законодавчої заборони на таке оскарження, а тому позов ОСОБА_1 не підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства в силу закону(така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19, ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 990/242/24).
59. Тому наголошую, що у цьому випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17 та від 10 травня 2018 року у справах № 800/227/17 та № П/9901/385/18.
60. З огляду на зазначене, на моє переконання, заявлені позивачем вимоги не підлягали розгляду як у порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.
61. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
62. Велика Палата Верховного Суду наведеного не врахувала, помилково залишивши поза увагою дійсну природу правовідносин сторін і вимог позивача у цій справі, що мало наслідком безпідставне, на мою думку, здійснення судового провадження за позовом ОСОБА_1 попри необхідність закриття провадження у справі задля дотримання принципу юридичної визначеності, реалізації імперативного припису частини четвертої статті 44 Закону
№ 1798-VІII та врахування відповідної судової практики Верховного Суду.
63. На мій погляд, у прийнятій постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/184/24 Велика Палата Верховного Суду, фактично оминувши увагою раніше викладені нею у постанові від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19 висновки про правомірність відмови у відкритті судового провадження за адміністративним позовом до ВРП, обґрунтованим незгодою позивача з ухвалою про залишення без розгляду та повернення його дисциплінарної скарги, без жодного зазначення про відступ (уточнення) від цих висновків утвердила інший правовий висновок про наявність підстав для судового перегляду рішень (дій) ВРП та її дисциплінарних органів щодо залишення без розгляду і повернення дисциплінарної скарги позивачу.
64. Тож за наслідком прийняття постанови від 07 листопада 2024 року у справі № 990/184/24 у практиці Великої Палати Верховного Суду наразі, з моєї точки зору, у подібних правовідносинах (за вимогами про перегляд ВРП рішення Дисциплінарної палати про залишення без розгляду і повернення скарги на суддю) фактично сформульовані два протилежні правові висновки про застосування норм права щодо одного й того ж питання - неможливості / можливості оскарження рішення Дисциплінарної палати про залишення без розгляду і повернення скарги, а також здійснення судового перегляду рішень (дій) ВРП за скаргою на таке рішення Дисциплінарної палати, оскарження якого не передбачено в силу приписів частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VІII.
65. Утім очевидним є те, що в разі формулювання Великою Палатою Верховного Суду висновків щодо застосування норм права, протилежних (відмінних) тим, що були зроблені в раніше прийнятій нею постанові, Велика Палата Верховного Суду відповідно до норм процесуального закону у прийнятій постанові задля формування єдиної правозастосовної практики зобов`язана відступати від таких висновків або ж їх уточнювати шляхом конкретизації, а не імпліцитно формулювати нові висновки в конкретному окремо визначеному випадку, мовчазно оминаючи питання відступу (конкретизації) від уже сформульованих висновків в іншій постанові.
66. Звертаю увагу, що в пункті 49 Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень Консультативна рада європейських суддів зауважувала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
67. Висновки Верховного Суду, а тим більше Великої Палати Верховного Суду, щодо застосування норм права мають забезпечувати однакове застосування норм права у подібних правовідносинах.
69. Однакове й уніфіковане застосування правових норм зумовлює загальнообов`язковість і передбачуваність закону, рівність перед законом і правову визначеність, яка є складовою верховенства права (див. Висновок Консультативної ради європейських суддів № 20 (2017) про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону).
70. Юридична визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість правовідносин, що виникають.
71. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.
73. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення.
77. Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1402-VIII Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
78. Тобто формування практики однакового застосування судами норм права є одним з пріоритетних завдань Великої Палати як колегіального органу Верховного Суду.
79. Попри зазначене, на моє переконання, застосований Великою Палатою Верховного Суду підхід до формулювання висновків щодо застосування норм права навряд чи дозволяє зробити розгляд подібної категорії справ [про оскарження рішень (дій, бездіяльності) ВРП щодо залишення Дисциплінарною палатою без розгляду та повернення дисциплінарної скарги щодо судді] передбачуваним і прогнозованим, адже в одних і тих самих правовідносинах можуть застосовуватися як висновки Великої Палати Верховного Суду про правомірність відмови у відкритті судового провадження за адміністративним позовом до ВРП, обґрунтованим незгодою позивача з ухвалою про залишення без розгляду та повернення його дисциплінарної скарги, сформульовані зокрема, у постанові від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19 та враховані в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 990/242/24, так і протилежні за змістом висновки щодо цього питання, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду зокрема, у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/184/24.
80. Вважаю очевидним, що наведене матиме наслідком формування різної судової практики у зазначеній категорії справ, натомість єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності та фундаментальною засадою здійснення судочинства, а касаційний суд не повинен бути джерелом невизначеності судової практики, його судові рішення мають бути розумно передбачуваними.
81. Ураховуючи наведене вище, на мою думку, Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову в цій справі, повинна була або мотивовано відступити від раніше сформульованого нею в постанові від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19 (провадження № 11-624заі19) висновку про підставність відмови у відкритті судового провадження за адміністративним позовом до ВРП, обґрунтованим незгодою позивача з ухвалою про залишення без розгляду та повернення його дисциплінарної скарги, або врахувати зазначений висновок під час прийняття постанови у цій справі.
82. За відсутності відступу від раніше сформульованого висновку вважаю, що Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду цієї справи мала скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2024 року та закрити провадження у справі з тих мотивів, що заявлені ОСОБА_1 вимоги фактично стосуються оскарження рішення ВРП про повернення дисциплінарної скарги і тому не підлягають вирішенню у судовому порядку в силу імперативних приписів частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VІII.
Суддя О. О. Банасько