Справа № 460/2360/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/2360/24 пров. № А/857/10057/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року (головуючий суддя: Гресько О.Р., місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 04.03.2024 звернувся з позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 43 від 20.02.2024 про відмову у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 12.02.2024.

Обґрунтовує позов тим, що досягнувши 54-річного віку, звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах, як потерпілому від Чорнобильської катастрофи 3 категорії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області відмовлено у призначенні цього виду пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного строку проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та таким, що порушує гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 20.02.2024 № 43 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 09 лютого 2024 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилося Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що однією із обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особа мала постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, що підтверджується довідкою про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування. Разом з тим, для визначення права на пенсію позивач надав довідку № 138 від 18.01.2024 року видану Рокитнівською селищною радою, що позивач з 11.04.1989 по 07.06.1989, з 10.07.1999 по даний час проживає та зареєстрований в смт. Рокитне Сарненського району Рівненської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Згідно з довідкою № 10-08/014 від 18.01.2024 року виданої відділом «ЦНАП» Рокитнівської селищної ради, позивач з 25.02.1992 по 10.07.1998 проживав та зареєстрований в смт. Рокитне; відповідно до довідки № 10-08/028 від 24.01.2024 року позивач зареєстрований та проживав з 10.07.1991 по 14.02.2001 в смт. Рокитне.

Вказаними довідками не підтверджено період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 (моменту аварії) по 01.01.1993 не менше трьох років.

Крім цього, зазначає, що початкова величина не застосовується, оскільки згідно диплому НТ № 058446 вбачається навчання позивача з 01.09.1985 до 31.03.1989, у Себежскому сільськогосподарському технікумі м. Себеж, (Псковська область РФ) що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Відтак, у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року позивач прожив менше 3 років, що є недостатнім для набуття права на призначення пенсії за віком в порядку визначеному статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на 01.01.1993 позивач прожив у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а тому позивач має право на зменшення пенсійного віку на 6 років, так як видача позивачу посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Рокитне Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області 01.06.1998.

Позивач є особою потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 02.02.1994.

Позивач, 12.02.2024 звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області 20.02.2024 прийнято рішення № 43, яким відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, оскільки станом на 01.01.1993 заявник прожив в зоні ЧАЕС менше ніж 3 роки.

Підставою для відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, згідно оскаржуваного рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 20.02.2024 № 43 було не підтвердження факту проживання позивачем у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, оскільки станом на 01.01.1993 позивач проживав 2 роки 2 місяці у цій зоні, що не є достатнім для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

Суд апеляційної інстанції вважає такі покликання пенсійного органу правомірними, з огляду на таке.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, з приміткою, що початкова величина - 2 роки зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу (для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».), та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17, від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що видача позивачу посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Оскільки, наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач згідно записів трудової книжки НОМЕР_3 з 16.07.1987 по 18.08.1987, з 20.06.1988 по 18.10.1988, з 12.04.1989 по 25.06.1989, з 06.05.1991 по 31.12.1993 працював у сел. Рокитне Рокитнівського (Сарненського) району Рівненської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Тобто, станом на 01.01.1993 позивач проживав (працював) 2 роки 2 місяці у зоні гарантованого добровільного відселення, що не є достатнім для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, та в оскаржуваному рішенні від 20.02.2024 № 43 апелянт наголошував на відсутності у позивача права на призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII, оскільки останній не підтвердив період його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 не менше 3 років, зокрема, станом на 01.01.1993 позивач проживав (працював) 2 роки 2 місяці у цій зоні, що не є достатнім для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими твердженнями відповідачів, оскільки позивач навчався (з 01.09.1985 до 31.03.1989 на денній формі у Себежскому сільськогосподарському технікумі м. Себеж, Псковська область, РФ, що підтверджується дипломом НТ № 058446, записами трудової книжки НОМЕР_3 ) та проходив військову службу (27.06.1989 по 19.04.1991, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_4 , записами трудової книжки НОМЕР_3 ), в населених пунктах, територія яких не відноситься зони гарантованого добровільного відселення.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом саме фізичного перебування проживання (роботи) особи у зоні радіоактивного забруднення, однак матеріалами справи не підтверджено факт постійного проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а тому висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, є передчасним, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 460/2360/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін