Справа № 140/9871/24
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року ЛуцькСправа № 140/9871/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами, а саме: перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років;

зобов`язання звільнити з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами, а саме: перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу в 417 батальйоні (військовій частині НОМЕР_2 ), яка входить до складу НОМЕР_3 окремої механізованої бригади (військової частини НОМЕР_1 ).

27.06.2024 ОСОБА_1 подав відповідачу рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

У відповіді від 16.08.2024 в/ч НОМЕР_1 вказаний рапорт повернула на доопрацювання через військову частину НОМЕР_2 у зв`язку з відсутністю оригіналів поданих документів. Окрім цього, у відповідь на адвокатський запит від 30.07.2024 в/ч НОМЕР_1 вказала, що рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 05.09.2019 у справі за №163/1351/19 позивач позбавлений батьківських прав, а тому, виходячи зі змісту відповіді, не може вважатися таким, що має на утриманні дітей віком до 18 років.

Позивач вважає відмову у звільненні з військової служби протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки згідно з довідкою, наданою Любомльським відділом ДВС в Ковельському районі Волинської області, ОСОБА_1 регулярно та щомісячно сплачує аліменти на утримання кожної своєї дитини у розмірі 1200 грн з розрахунку на кожну. Заборгованості по сплаті аліментів станом на 17.04.2024 в нього немає.

Також покликається на те, що законодавством прямо передбачено факт утримання дітей біологічним батьком, навіть якщо він позбавлений батьківських прав за умови, посеред іншого, сплати аліментів на утримання своїх дітей.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 23.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.21).

Представник відповідача у поданому до суду через систему «Електронний суд» та на поштову адресу відзиві на позов (а.с.24-26, 34-37) позовні вимоги не визнав та вказав, що відмова у задоволені рапорту про звільнення з військової служби позивача мотивована тим, що наведені в пункті 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану (через сімейні обставини) встановлюють необхідність перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Проте, з рішення Любомльського районного суду Волинської області від 05.09.2024 у справі №163/1351/19 встановлено, що позивач позбавлений батьківських прав щодо його малолітніх дітей.

Батьки, позбавленні батьківських прав, втрачають усі права, основані на факті кровного споріднення з дитиною, тобто ті права, що належать батькам і здійснюються ними до досягнення дитиною повноліття. До таких прав відноситься також і право звільнення з військової служби, оскільки воно пов`язане із фактом спорідненості із дитиною.

Представник відповідача вважає, що рішення про відмову позивачу у звільнені з військової служби прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

З наведених підстав в/ч НОМЕР_4 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Інші заяви по суті справи не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 , яка є в оперативному підпорядкуванні в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_5 та не заперечується сторонами (а.с.16-17).

27.06.2024 позивач звернувся до в/ч НОМЕР_6 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років), до якого долучив такі документи:

- нотаріально посвідчену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 ;

- нотаріально посвідчені копії свідоцтв про народження дітей;

- довідку про сплату аліментів та відсутності її заборгованості;

- копію військового квитка (а.с.8).

Листом від 16.08.2024 №3-19/3/93541 відповідач на адвокатський запит ОСОБА_2 повідомив, що рапорт з доданими до нього документами повернутий ОСОБА_1 через військову частину НОМЕР_2 на доопрацювання з метою підтвердження дійсності поданих ним документів до рапорту, надання військовослужбовцем відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дітей, позбавлення або поновлення батьківських прав, фактичного місця проживання згаданих у рапорті дітей та визначення їх належності до членів сім`ї ОСОБА_1 (а.с.8зворот-9).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в період дії воєнного стану.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами другою, четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.

Так, з 18.05.2024 діє нова редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ, згідно з абзацом п`ятим пункту 3 частини дванадцятої якої військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану:

перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Отже, виходячи з вищезазначених норм, правовою підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану є перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. При цьому право військового на звільнення з військової служби не перебуває у залежності від того, чи є він батьком таких дітей (тобто від батьківства), оскільки вирішальне значення має саме факт перебування дітей (трьох і більше дітей віком до 18 років) на його утриманні.

Відсутність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, також є визначальною обставиною при вирішенні питання наявності права на звільнення військовослужбовця з військової служби за вказаною підставою.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Положення №1153/2008).

В силу вимог пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються, зокрема підстави звільнення з військової служби.

Як передбачено пунктом 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Положення №170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Отже, наслідком подання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

При цьому розглянутим, на переконання суду, вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення щодо результатів його розгляду з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Суд встановив, що у рапорті від 27.06.2024 про звільнення з військової служби позивач вказав підставу звільнення перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років (а.с.8).

До рапорту позивач додав нотаріально посвідченні копії свідоцтв про народження дітей, а також довідку про сплату аліментів та відсутність її заборгованості.

Проте, відповідач не надав доказів належного результату розгляду даного рапорту, у тому числі таких, як прийняття наказу про звільнення позивача з військової служби або відмови у задоволенні вимог рапорту, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження.

Як слідує з листа в/ч НОМЕР_1 від 16.08.2024 №03-19/3/9351, рапорт позивача з доданими до нього документами був повернутий ОСОБА_1 через військову частину НОМЕР_2 на доопрацювання з метою підтвердження дійсності поданих ним документів до рапорту, надання військовослужбовцем відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дітей, позбавлення або поновлення батьківських прав, фактичного місця проживання згаданих у рапорті дітей та визначення їх належності до членів сім`ї ОСОБА_1 (а.с.8зворот-9).

Водночас чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, не передбачає право військової частини повернути рапорт на доопрацювання.

Посилання відповідача у вищевказаного листі на необхідність підтвердження позивачем дійсності поданих ним документів до рапорту суд вважає необґрунтованим та безпідставним, позаяк до рапорту додавались копії документів, які засвідчені нотаріально.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача.

За своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була вчинити відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, оскільки командування в/ч НОМЕР_1 не приймало будь-якого обґрунтованого рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, з посиланням на відповідні акти законодавства, тому допустило бездіяльність, яка з вищенаведених підстав підлягає визнанню протиправною із зобов`язанням відповідача належним чином розглянути рапорт позивача від 27.06.2024.

При цьому доводи відзиву на позов щодо відсутності підстав для звільнення позивача з військової служби суд не бере до уваги з огляду на відсутність прийнятого відповідачем рішення про відмову у звільненні з військової служби.

Водночас, суд зазначає, що питання щодо наявності підстав звільнення позивача з військової служби не входить до предмета доказування у даній справи, оскільки рапорт ОСОБА_1 від 27.06.2024 про звільнення з військової служби не був розглянутий відповідачем по суті.

Відтак, позовні вимоги про зобов`язання звільнити ОСОБА_1 з військової служби наразі є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду поданого позивачем рапорту.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, та беручи до уваги зібрані та досліджені в судом докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби, зобов`язання в/ч НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатом його розгляду, і про відмову в іншій частині позовних вимог.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 27.06.2024 про звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 27.06.2024 про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатом його розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій