Справа № 140/83/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/83/24 пров. № А/857/11042/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (головуючий суддя: Смокович В.І., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 29.12.2023, через засоби поштового зв`язку, звернувся з позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 16.08.2023 № 23 про відмову у переведенні позивача із пенсії по інвалідності на пенсію за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати позивачу до пільгового стажу період перебування на інвалідності з 25 лютого 2008 року по день звернення та здійснити перерахунок та виплачувати позивачу пенсію за віком, починаючи з 16 серпня 2023 року відповідно до частини першої пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 з 25.02.2008 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом. Позивач 29.09.2021 звернувся із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію по віку, так як досяг 50 років, мав більше 25 років страхового стажу та більше 10 років пільгового стажу. Рішенням від 01.10.2021 № 23 було здійснено перехід з пенсії по інвалідності на пенсію по віку та розпочато виплату такої пенсії відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Однак в подальшому ГУ ПФУ в Донецькій області 16.08.2023 було прийнято рішення № 23 про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію по віку у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

ГУ ПФУ у Волинській області 19.10.2023 повідомило позивача, що у квітні 2023 року було проведено перевірку документів пенсійної справи ОСОБА_1 та встановлено, що при визначенні страхового стажу до розрахунку взято період перебування на інвалідності внаслідок трудового каліцтва, що суперечить нормам чинного пенсійного законодавства.

Уважаючи дії щодо відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію по віку протиправними, позивач за захистом своїх порушених прав звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 16 серпня 2023 року № 23 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу період перебування на інвалідності з 25 лютого 2008 року по 30 вересня 2021 року, здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 16 серпня 2023 року відповідно до частини першої пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилося Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, та оскаржило в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідно до наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 15 років 11 місяців 19 днів, пільговий стаж 25 років 08 місяців 07 днів (з урахуванням періоду знаходження на інвалідності). До страхового та пільгового стажу роботи позивача зараховані всі періоди згідно з записами у трудовій книжці та індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, у ОСОБА_1 відсутній страховий, а не пільговий стаж необхідний для призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058.

Позивач, 25.07.2024 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив, апеляційну скаргу відхилити.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності (третьої групи) у зв`язку з трудовим каліцтвом, яку призначено йому з 25.02.2008 (арк. спр. 13-16).

Згідно із записами у трудовій книжці позивача 24.02.2008 його було звільнено з роботи машиніста електровозу 04 розряду з повним робочим днем під землею у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника за станом здоров`я, за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України (наказ № 28-п від 25.02.2008) (арк. спр. 10).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії ВЛН № 011509 від 28.02.2008 за результатами огляду ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 25.02.2008 до 01.03.2009 у зв`язку з трудовим каліцтвом. У висновку про умови та характер праці зазначено, що протипоказана важка фізична робота в підземних умовах (арк. спр. 13).

Згідно із довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 769692 від 15.02.2019 за результатами повторного огляду ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності довічно у зв`язку з трудовим каліцтвом (арк. спр. 14).

Позивач 29.09.2021 звернувся до пенсійного органу із заявою № 2425 про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до пункту 2 частини першої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (арк. спр. 19).

З листа ГУ ПФУ у Волинській області від 19.10.2023 вбачається, що ОСОБА_1 на підставі поданої заяви та доданих документів спеціалістами територіальних органів Пенсійного фонду України з 29.09.2021 переведено на пенсію за віком на пільгових умовах.

У квітні 2023 року проведено перевірку документів пенсійної справи позивача, за результатами якої переглянуто обчислення тривалості пільгового стажу та встановлено, що при визначенні страхового стажу до розрахунку взято період перебування на інвалідності внаслідок трудового каліцтва, що суперечить нормам чинного пенсійного законодавства (арк. спр. 20-21).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 16.08.2023 № 23 ОСОБА_1 відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до частини першої пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Разом з тим зазначили, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 15 років 11 місяців 19 днів, на пільгових умовах (з урахуванням надходження на трудкаліцтві) 25 років 8 місяців 7 днів (арк. спр. 19).

Згідно із розрахунком стажу (форма РС-право), проведеним ГУ ПФУ у Волинській області страховий стаж позивача становить 15 років 11 місяців 19 днів (арк. спр. 17).

Позивач, не погоджуючись із рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області від 16.08.2023 № 23 про відмову у переведенні з одного виду пенсії на інший, за захистом порушених прав звернувся до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 56 Закону № 1788-XII передбачені види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, серед яких час перебування на інвалідності, однак обов`язковою умовою такого зарахування є взаємозв`язок встановлення такої інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням. Відтак, виходячи з викладеного вище, рішення від 16.08.2023 № 23 про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV), визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Стаття 114 Закону № 1058-IV визначає пенсійне забезпечення окремих категорій громадян, зокрема, призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (ч. 1 ст. 114 Закону № 1058-IV)

Так, згідно до ч. 1 п. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Статтею 24 Закону № 1058-IV, передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

З вказаною правовою нормою кореспондується положення частини 4 статті 9 Закону України «Про охорону праці», якою передбачено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах у порядку, встановленому законом.

Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, професій, посад і показників, затверджених КМУ, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсій за віком на пільгових умовах, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним вище, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом № 1788-ХІІ.

Частиною 5 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII передбачено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Системний аналіз надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що наведеними правовими нормами передбачено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи тільки для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону № 1788-ХІІ.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 18 червня 2019 року у справі № 392/17/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що та не заперечується відповідачами, ОСОБА_1 має інвалідність у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та з 25.02.2008 по 30.09.2021 перебував на пенсії по інвалідності.

Рішенням від 16.08.2023 № 23, Головне управління ПФУ в Донецькій області не зарахувало до страхового стажу позивача період його перебування на пенсії по інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві в період з 25.02.2008 по 30.09.2021.

Однак, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі дії Головного управління ПФУ в Донецькій області є протиправними та ґрунтується на не правильному застосуванні правових норм, оскільки як абзацом 4 частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, так і частиною 5 статті 56 Закону № 1788-ХІІ, передбачено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення від 16.08.2023 № 23 є протиправним та підлягає скасуванню, а належним способом захисту є зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу період перебування на інвалідності з 25 лютого 2008 року по 30 вересня 2021 року, здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 16 серпня 2023 року відповідно до частини першої пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Щодо стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу подано, зокрема: договір про надання правничої допомоги від 13.12.2023, ордер від 20.12.2023 серія АС № 1079808, квитанція до прибуткового касового ордеру № 72 від 20.12.2023.

Згідно цього договору фіксований розмір гонорару встановлюється для вчинення окремої дії, зокрема, написання заяви по суті справи (позовна заява, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення ) 6000 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, розрахунком таких витрат.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, не відповідає критеріям співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно висновків викладених у додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 640/10548/19 та постанові від 29.10.2020 у справі № 686/5064/20 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Отже, враховуючи вищенаведене, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума (6000 грн) до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, та оскільки адвокатом вчинено лише одну процесуальну дії - написання позовної заяви, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заяву про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно задовольнити частково та стягнути на користь позивача 1500 грн витрат на правничу допомогу.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, а тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстави для стягнення судових витрат в суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі № 140/83/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін