Справа № 200/2784/24
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року справа №200/2784/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В. , Гайдара А.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 р. у справі № 200/2784/24 (головуючий І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу №378 від 05.04.2024,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправним (незаконним) та скасувати підпункти 3.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 пункту 3 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 378 від 05.04.2024.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024року відмовлено у задоволені позову.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що суд першої інстанції обмежившись лише дослідженням законності процедури прийняття оскаржуваного Наказу, порушив положення п.3 ч.2 ст. 2 КАС України про необхідність перевірки обґрунтованості прийняття оскаржуваного Наказу з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Тобто, суд не дослідив законність оскаржуваного наказу по суті, а також не застосував норми матеріального права, що регулюють (визначають) порядок проходження військової служби, розподілу службових обов`язків, порядок здійснення обліку особового складу та умов притягнення до матеріальної відповідальності, які підлягають застосуванню та якими позивач обґрунтовував свою правову позицію у позовній заяві.

Крім того, суттєвим порушенням є розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки представником позивача подавалось клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження в якому зазначалось, що відповідно до ч.3 ст.12 КАС України зважаючи на наявність заперечень відповідача у його заявах по суті та складність справи. Розгляд справи у спрощеному провадженні може призвести до не повного з`ясування всіх обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи. Проте, ухвалою суду від 21.06.2024 у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено.

На думку позивача дана справа має розглядатись за правилами загального позовного провадження, так як цей вид провадження призначений для розгляду всіх справ, які у зв`язку зі складністю, кількістю учасників та особливостями предмета доказування не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження, саме дана справа і є такою.

Скаржник також зазначає, що суд не застосував норму матеріального права викладену в статті 110-1, 260-262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, аб. 3 п.8 «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженого Міністерством оборони України №260 від 07.06.2018.

Не застосовані судом вищезазначені норми визначають зміст повноважень позивача, та доводить безпідставність вимог відповідача щодо виконання позивачем обов`язків не передбачених зазначеними нормами матеріального права та доводить незаконність оскаржуваного наказу в частині звинувачення позивача у вчиненні дисциплінарного правопорушення та безпідставність повідомлення про ознаки кримінального правопорушення до ТУ ДБР у м. Краматорськ.

Також скаржник посилається на неврахування Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Оскаржуваний наказ є передумовою потенційного набуття позивачем статусу підозрюваного під час досудового розслідування з ініціативи відповідача з відповідними процесуальними обов`язками для позивача в такому статусі.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що судом не встановлено порушень під час проведення службового розслідування, разом з тим, службове розслідування не є предметом позову у даних спірних правовідносинах.

Підставою для прийняття рішення командира, зокрема, оскаржуваного рішення є акт та матеріали службового розслідування. Матеріали службового розслідування, не скасовані, та у судовому, чи позасудовому порядку не оскаржуються. Отже, доводи скаржника щодо необґрунтованості рішення є безпідставними, оскільки акт та матеріали службового розслідування не скасовані, є чинними, а службове розслідування проведено у відповідності до вимог Порядку №608, а отже оскаржуване рішення є обґрунтованим та відповідно прийнято з урахуванням усіх обставин.

Тому, враховуючи те що в ході службового розслідування, яке проведено у строки та спосіб передбачений законом, було встановлено що в діях Позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, на виконання вимог пункту 6 розділу VI Порядку №608 та частини 5 статті 85 Закону №551-XIV до оскаржуваного наказу були внесені пункт 3, з метою письмово повідомити про це орган досудового розслідування.

Відповідач наголошує, що позовні вимоги стосуються визнання протиправним (незаконним) та скасування підпунктів 3.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 пункту 3 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №378 від 05.04.2024. Тобто, предметом спору є прийняття оскаржуваного наказу командиром військової частини НОМЕР_1 .

В скарзі представник скаржника зазначає, що суд першої інстанції до цих правовідносин не застосував певні норми матеріального права, а саме: статті 110-1, 260-262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV .

З аналізу наведених норм вбачається, що статті 110-1, 260-262 Статут №548-XIV не стосуються предмета спору, скільки обставини щодо направлення військовослужбовців на стаціонарне лікування та повноважень начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) не мають ні якої доказової сили для цих спірних правовідносин, зокрема правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

З тих же підстав не підлягають застосуванню пункт 8 розділу І, та пункт 9 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260.

Щодо надання наказу про покладення обов`язку з ведення обліку особового складу, відповідач зазначає, що обов`язок позивача щодо обліку (контролю) за військовослужбовцями, які перебувають на лікуванні, передбачений обов`язками позивача по посаді, які закріплені не окремим наказом, а саме: статтею 871 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Від позивача надійшла відповідь на відзив.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що на думку позивача правильним застосуванням абзацу 9 ст. 87-1 Статуту, є лише покладання обов`язку на позивача, як на начальника медичної служби-начальника медичного пункту «знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати».

Не правильним застосуванням норми аб. 9 ст. 871 Статуту є покладання додаткового обов`язку на позивача, як на начальника медичної служби-начальника медичного пункту «вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні) в інших закладах охорони здоров`я», що було здійснено відповідачем. Так, для посади начальника медичної служби- начальника медичного пункту, яку займав позивач не покладено обов`язку з персонального обліку особового складу військової частини, який вибув через поранення, хворобу та з інших причин.

Вищезазначене підтверджує упередженість та необ`єктивність відповідача під час проведення службового розслідування та перекласти кримінальну та матеріальну відповідальність на позивача з метою уникнення від відповідальності дійсно винних осіб у завданні шкоди державі.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Згідно довідки від 09.07.20203 № 2735, позивач ОСОБА_1 , перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 01 березня 2022 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.03.2022 № 69 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 11 березня 2022 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 17 від 02.01.2024 призначено службове розслідування за фактом переплат грошового забезпечення та нанесення збитків державі, що стало наслідком не виконання обов`язків з проходженням військової служби під час дії правового режиму ВІЙСЬКОВИЙ СТАН з боку військовослужбовця призваного за мобілізацією солдата ОСОБА_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 84 від 15.01.2024 продовжено строк проведення службового розслідування призначеного наказом командира військової частини від 02.01.2024 №17 до 31.01.2024.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 167 від 31.01.2024 продовжено строк проведення службового розслідування призначеного наказом командира військової частини від 02.01.2024 №17 до 28.02.2024.

За наслідками проведеного службового розслідування складено акт про службове розслідування №213 від 28.02.2024.

Командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (з основної діяльності) № 378 від 05.04.2024 про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення та нанесення збитків державі, що стало наслідком не виконання обов`язків пов`язаних з проходженням військової служби під час дії правового режиму «Воєнний стан» солдатом ОСОБА_3 .

Пунктом 2 вказаного наказу визначено, що за неналежне виконання обов`язків військової служби, а саме статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у частині бездоганного і неухильного додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України; статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗС України у частині «свято і непорушне додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок»; статті 16 Статуту у частині «Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою», ОСОБА_4 переведений до іншої військової частини, притягнути його до дисциплінарної відповідальності не має права командир військової частини НОМЕР_1 (пункт 2 Наказу).

За пунктом 3 Наказу, .Помічнику командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 :

3.1.Враховуючи, що в діях старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_5 наявні ознаки кримінального правопорушення передбаченого статтею 425 Кримінального кодексу України.

3.1.2.Підготувати повідомлення про ознаки кримінального правопорушення, копії матеріалів службового розслідування та спрямувати на ім`я директора Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Краматорськ.

3.1.3.Контролювати результати досудового слідства та сповістити на моє ім`я рапортом про оголошення вироку (виправдувального чи обвинувального) відносно старшого лейтенанта ОСОБА_5 .

3.1.4.В разі доведення вини старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_6 , підготувати та подати цивільний позов за місцем меншання щодо відшкодування збитків завданих державі.

Позивач оскаржує вищевказаний наказ в частині підпунктів 3.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 пункту 3, як такий, що прийнято не обґрунтовано, тобто, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення із порушенням норм чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За п. 5 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009), громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

У відповідності до статті 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут), до загальних обов`язкові військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

За статтею 12 Статуту, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статут).

Згідно із статтею 26 Статут, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Статтею 35 Статуту визначено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Пунктами 1, 2 Дисциплінарного статут ЗСУ визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до статей 4-6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Як передбачено статтею 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

Усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Порядок накладення дисциплінарних стягнень встановлений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту.

За п. 84 Дисциплінарного статут ЗСУ, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Статтею 85 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

За пунктом 1 розділу II Порядку № 608, службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Пунктом 3 розділу II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що посадові (службові) особи Збройних Сил України зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Повноваження осіб під час службового розслідування встановлені розділом ІV Порядку №608.

Згідно з п. 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до п. 5 розділу V Порядку №608 акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожен учасник службового розслідування має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.

Пунктом 6 розділу V Порядку №608 встановлено, що після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

З аналізу вказаних нормативних актів вбачається, що причини та умови вчинення правопорушення, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному висновку службового розслідування.

Відповідно до п. 6 розділу VI Порядку №608, якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Суд наголошує, що службове розслідування призначене за передбаченими законодавством підставами для призначення такого розслідування. Протилежного позивачем не наведено.

Колегія суддів зазначає, що позивач не посилається на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування.

При цьому, порушення процедури при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18.

В Акті (висновку) зазначено, які саме дії позивача свідчать про порушення законодавства та дисципліни.

Так, висновок службового розслідування документ, який складається за результатами службового розслідування, містить правову оцінку виявлених фактів та обставин, дій чи бездіяльності осіб рядового і начальницького складу, висновки та пропозиції.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою акт службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Акти службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результаті службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, акт за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації. Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 808/965/17, від 10.02.2021 у справі № 640/9600/20, від 28.04.2022 у справі №240/10485/19.

Так, командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (з основної діяльності) № 378 від 05.04.2024 про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення та нанесення збитків державі, що стало наслідком не виконання обов`язків пов`язаних з проходженням військової служби під час дії правового режиму «Воєнний стан» солдатом ОСОБА_3 .

Спірним наказом позивача не притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Позивач оскаржує підпункти 3.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 пункту 3 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 378 від 05.04.2024.

Зі змісту наказу вбачається, що причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є: особиста недисциплінованість та недбале ставлення до обов`язків військової служби у Збройних Силах України; порушення вимог Статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правовик актів щодо встановленого порядку проходження військової служби в умовах правового режиму «воєнний стан».

За результатами службового розслідування, відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборонні України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 № 1503/31371 та з метою запобігання подібним випадків, наказано, зокрема:

За неналежне виконання обов`язків військової служби, а саме статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у частині бездоганного і неухильного додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України; статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗС України у частині «свято і непорушне додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок»; статті 16 Статуту у частині «Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою», ОСОБА_4 переведений до іншої військової частини, притягнути його до дисциплінарної відповідальності не має права командир військової частини НОМЕР_1 (пункт 2 Наказу).

За пунктом 3 Наказу, .Помічнику командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 :

3.1.Враховуючи, що в діях старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_5 наявні ознаки кримінального правопорушення передбаченого статтею 425 Кримінального кодексу України.

3.1.2.Підготувати повідомлення про ознаки кримінального правопорушення, копії матеріалів службового розслідування та спрямувати на ім`я директора Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Краматорськ.

3.1.3.Контролювати результати досудового слідства та сповістити на моє ім`я рапортом про оголошення вироку (виправдувального чи обвинувального) відносно старшого лейтенанта ОСОБА_5 .

3.1.4.В разі доведення вини старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_6 , підготувати та подати цивільний позов за місцем меншання щодо відшкодування збитків завданих державі.

Колегія суддів зазначає, що наказ у спірній частині (пп. 3.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 пункту 3 Наказу) прийнятий на виконання положень Дисциплінарного статуту та Порядку №608 щодо прямого обов`язку командира у разі виявлення ознак кримінального правопорушення, у тому числі під час службового розслідування, повідомити про це орган досудового розслідування.

Наказом в оскаржуваній частині не було встановлено неналежне виконання позивачем обов`язків військової служби. Наказ у спірній частині прийнятий за результатами службового розслідування, сам по собі не створює безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків.

Щодо посилання скаржника, що оскаржуваний наказ є передумовою потенційного набуття позивачем статусу підозрюваного під час досудового розслідування з ініціативи відповідача з відповідними процесуальними обов`язками для позивача в такому статусі, колегія суддів зазначає, що суд у межах цієї справи не має право надавати оцінку наявності або відсутності ознак кримінального правопорушення у діях позивача. Вчинення кримінального правопорушення встановлюється у судовому рішенні, постановленому в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічні норми містить стаття 2 Кримінального кодексу України. Принцип невинуватості особи вина особи у вчиненні кримінального правопорушення повинна бути доведена в законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду.

Таким чином, відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо твердження скаржника про порушення судом норм процесуального права ст.257, а саме неможливість розгляду судом цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно із частиною 3 статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, частиною 4 статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи щодо: оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми частини 1 статті 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).

Згідно із частиною 5 статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону, колегія суддів зазначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина 6 статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина 4 статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 липня 2021 року в справі №460/6542/20, від 30 червня 2022 року у справі №640/27145/20, від 21 вересня 2023 року у справі № 380/25627/21 та інш.

Так, у разі якщо справа не належить до справ незначної складності зазначених у частині 6 статті 12 КАС України, однак якщо суд дійшов висновку про її незначну складність, відсутні заборона для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд констатує, що у даному випадку ця справа належить до справ незначної складності зазначених у статті 12 КАС України, оскільки стосується виконання обов`язків у зв`язку з проходженням публічної (військової) служби.

Якщо суд дійшов висновку про незначну складність справи заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відсутні. Крім того розгляд справи у цьому провадженні не вплинув на вирішення спору

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 р. у справі № 200/2784/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 р. у справі № 200/2784/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 04 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко