Справа № 580/9064/24
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року справа № 580/9064/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

12.07.2024 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправним бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду поданої заяви ОСОБА_1 та ненадання відповіді за результатами розгляду заяви щодо нарахування та виплати, додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового І начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року №168 та Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам;

визнати протиправним бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року №168 та Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року №168 та Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам за період - з 22.01.2024 по 16.02.2024 включно, у розмірі 100000 гривень 00 копійок щомісячно пропорційно часу лікування;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 53485,08 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 12.09.2023 під час безпосередньої участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 , в результаті обстрілу зі ствольної артилерії противника позивач отримав поранення: вибухова травма, вогнепальне осколкове наскрізне поранення лівого стегна, вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки з дефектом м`яких тканин.

Згідно Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2024 №693/13540 поранення пов`язане із захистом Батьківщини.

У зв`язку з отриманим травмами був евакуйований та проходив лікування в медичних закладах, зокрема в період з 22.01.2024 по 16.02.2024 у КНП Звенигородської БЛІЛ за діагнозом: наслідки МВТ у вигляді вогнепальних сліпих осколкових поранень м`яких тканин лівого стегна та лівої гомілки, лікованої оперативно (12.09.2023, 25.09.2023, 19.10.2023), посттравматична нейропатія лівого сідничого нерву із ураженням великогомілкового та малогомілкового нервів, парез лівої стопи. Постійний больовий синдром. Значне тимчасове порушення функції лівої нижньої кінцівки.

Згідно свідоцтва про хворобу №255 ВЛК КНП Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування від 31.01.2024, отримана травма, ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини, травма/поранення відноситься до тяжких. Проте, відповідачем не було виплачено додаткову винагороду за час лікування з 22.01.2024 по 16.02.2024.

Також позивач стверджує, що відповідач не надав відповіді на його звернення щодо виплати додаткової винагороди під час лікування.

Крім того, позивач звільнений зі служби 15.06.2024 за станом здоров`я, а розрахунок при звільненні з ним проведений 21.08.2024, що має наслідком стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 30.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) правилами спрощеного позовного провадження.

15.10.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позову відмовити. Стверджує, що позивачем не застосовано та необґрунтовано причин незастосування досудового порядку врегулювання спору, оскільки звернення до суду повинно бути крайнім проявом вирішення спору та захисту порушеного права, серед додатків до позову відсутні документи, які б підтверджували досудовий порядок врегулювання спору.

Згідно із відповіддю військової частини НОМЕР_1 від 24.08.2024 № 693/20216 ОСОБА_1 повідомлено, що його заяву від 02.08.2024 розглянуто та надано інформацію, що додаткова винагорода у зв`язку з лікуванням після поранення під час захисту Батьківщини за період з 28.01.2024 по 16.02.2024 відповідно до наказу №258 від 17.08.2024 згідно наданих медичних документів буде виплачена до кінця вересня 2024 року.

Таким чином, військовою частиною НОМЕР_1 після отримання рапорту ОСОБА_1 з підтверджуючими документами про лікування, здійснено його розгляд та проінформовано Позивача про виплату оспорюваної додаткової винагороди.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач вказує, що законодавство у сфері військового обов`язку та військової служби не містить інституту стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у силу норм імперативного характеру, що регулюють сферу вказаних правовідносин.

Посилання позивача на норми КЗпП є безпідставними, оскільки на військовослужбовців його вимоги в щодо оплати праці та вирішення спорів (зокрема положення статей 116, 117) не поширюється. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Згідно з даними військового квитка серії НОМЕР_2 , позивач 05.01.2023 призваний на військову службу під час мобілізації.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.05.2024 №53-РС позивач звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК, а наказом від 15.06.2024 №179 направлено для зарахування на військовий облік та доручено здійснити розрахунок при звільненні.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2024 №69313540 старший солдат ОСОБА_1 12.09.2023 одержав вибухову травму, вогнепальне осколкове наскрізне поранення лівого стегна, вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки з дефектом м`яких і калин. За обставин: безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі розвідувальної військової частини НОМЕР_1 , поблизу населеного пункту Вербове, Запорізької області, на території України, в результаті обстрілу зі ствольної артилерії противника, перебуваючи у засобах індивідуального захисту (бронежилет, кевларова каска).

Позивач перебував на лікуванні:

з 13.09.2023 до 18.09.2023 у КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради;

з 18.09.2023 до 03.11.2023 у КНП «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради;

з 13.11.2023 до 28.11.2023 та з 12.12.2023 до 27.12.2023 у КНП «Корсунь-Шевченківська БЛ»;

з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Відповідно до свідоцтва про хворобу від 31.01.2024 №255 військово-лікарської комісії з правами госпітальної КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» встановлено діагноз наслідки МВТ у вигляді вогнепальних сліпих осколкових поранень м`яких тканин лівого стегна та лівої гомілки, лікованої оперативно (12.09.23, 25.09.23, 9.10.23), посттравматична нейропатія лівого сідничого нерву із ураженням великогомілкового та малогомілкового нервів, парез лівої стопи. Постійний больовий синдром. Значне тимчасове порушення функції лівої нижньої кінцівки. Травма, Так, пов`язана із захистом Батьківщини. Згідно наказу МОЗ №370 від 04.07.2007 класифікатора травм травма тяжка.

Постановою ВЛК від 09.02.2024 №281, затвердженою 20.02.2024 регіональною ВЛК, на підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб, позивача визнано непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців.

Не погоджуючись із невиплатою позивачу у додаткової винагороди за період лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі Порядок №260).

Згідно з пунктом 2 Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до цього часу.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнято Постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168.).

Щодо виплати позивачу додаткової винагороди до 100000,00 грн. за період лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024, внаслідок порання, суд зазначає таке.

Відповідно до абз.5-6 п.1 Постанови №168 (у редакції станом на час отримання позивачем поранення 10.06.2023) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Порядок №260).

До 01.02.2023 Порядок № 260 не містив в собі норм щодо виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої Постановою №168.

Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44, який набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з 01 лютого 2023 року, затверджено зміни до Порядку №260.

Вказаними змінами Порядок №260 доповнено новим розділом XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану.

Пунктами 11-12 розділу XXXIV Порядку №260 передбачено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402 (далі - Положення № 402), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

При цьому, згідно пункту 17 розділу І Порядку №260, який застосовується з 24 лютого 2022 року, було встановлено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Порядок та умови виплати зазначеної винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України було встановлено рішенням Міністра оборони України, доведеним телеграмою №248/1298 від 25.03.2022.

Пунктом 8 вказаного рішення було визначено, що у період дії воєнного стану, військовослужбовцям, які отримали поранення (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, додаткову винагороду виплачувати у розмірі 100000 грн. за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Як вбачається з довідки військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2024 №69313540 старший солдат ОСОБА_1 12.09.2023 одержав вибухову травму, вогнепальне осколкове наскрізне поранення лівого стегна, вогнепальне осколкове поранення лівої гомілки з дефектом м`яких і калин. Позивач перебував на лікуванні: з 13.09.2023 до 18.09.2023 у КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради; з 18.09.2023 до 03.11.2023 у КНП «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради; з 13.11.2023 до 28.11.2023 та з 12.12.2023 до 27.12.2023 у КНП «Корсунь-Шевченківська БЛ»; з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Відповідно до свідоцтва про хворобу від 31.01.2024 №255 військово-лікарської комісії з правами госпітальної КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» встановлено діагноз наслідки МВТ у вигляді вогнепальних сліпих осколкових поранень м`яких тканин лівого стегна та лівої гомілки, лікованої оперативно (12.09.23, 25.09.23, 9.10.23), посттравматична нейропатія лівого сідничого нерву із ураженням великогомілкового та малогомілкового нервів, парез лівої стопи. Постійний больовий синдром. Значне тимчасове порушення функції лівої нижньої кінцівки. Травма, Так, пов`язана із захистом Батьківщини. Згідно наказу МОЗ №370 від 04.07.2007 класифікатора травм травма тяжка.

Постановою ВЛК від 09.02.2024 №281, затвердженою 20.02.2024 регіональною ВЛК, на підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб, позивача визнано непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців.

Суд зазначає, що пунктом 6.17. Положення №402 передбачено, що медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби військовослужбовців, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво, захворювання) під час захисту держави, у ММО, у країнах, де ведуться бойові дії, здійснюється ВЛК тільки після закінчення лікування у військовому (цивільному) лікувальному закладі.

Згідно з п.6.35. Положення №402 у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин - у батальйонах (командах) видужуючих).

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що лікування травми (поранення, каліцтва, контузії) військовослужбовця завершується у військовому лікувальному закладі. Лікування завжди завершується проходженням військовослужбовцем військово-лікарської експертизи для встановлення ступеня придатності до військової служби. Відпустка за станом здоров`я після стаціонарного лікування надається виключно після його закінчення. При незакінченому лікуванні, за відсутністю визначеного лікарсько-експертного наслідку (результату) захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії) військово-лікарська експертиза не проводиться.

Таким чином, лікування позивача у зв`язку з травмою та пораненням, отриманим позивачем 12.09.2023 під час захисту Батьківщини, було завершено 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Факт направлення позивача для проходження ВЛК і визначення ступеню придатності до військової служби підтверджує, що лікування було завершено та що наслідок (результат) захворювання, поранення, травми, контузії, є сформованим.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачу додаткової винагороди до 100000,00 грн. за період лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Доказів виплати позивачу додаткової винагороди за вказаний період суду не надано.

Тому суд дійшов висновку, що у цій частині позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо вимог зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 53485,08 грн., суд зазначає таке.

Як установлено судом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.05.2024 №53-РС позивач звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК, а наказом від 15.06.2024 №179 направлено для зарахування на військовий облік та доручено здійснити розрахунок при звільненні.

Відповідно до листа відповідача від 24.08.224 №693/20216, розрахунок при звільненні з позивачем відповідно до наказу від 15.06.2024 №179 в сумі 121982,17 грн. проведений 21.08.2024, що також підтверджується позивачем у позовній заяві.

Суд зазначає, що вищенаведені спеціальне законодавство що регулює грошове забезпечення військовослужбовців (Закон №2011-ХІІ) не містить норм щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

З цього приводу суд врахував правову позицію Верховного Суду у п.27 постанови від 18.12.2018 (справа №820/4619/16), що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню, згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП, а доводи відповідача що до спірних правовідносин такі норми не застосовуються суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частинами 1, 2 ст.117 КЗпП встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, передумовою застосування ст.ст.116, 117 КЗпП України є остаточний розрахунок при звільненні.

Разом з тим, суд зазначає, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем не проведений, оскільки, як установлено судом за наслідками розгляду цією справи, позивачу не виплачено додаткову винагороду до 100000,00 грн. за період лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Отже, оскільки остаточний розрахунок після звільнення з позивачем ще не проведений, відсутні підставі для застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України та, як наслідок, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині на підлягають задоволенню.

Щодо вимоги визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду поданої заяви позивача та ненадання відповіді щодо нарахування та виплати, додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, суд зазначає таке.

Законом України від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР) «Про звернення громадян» врегульовані питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

На підставі ч.1 ст.1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №393/96-ВР звернення громадян - викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заявою (клопотанням) згідно з ч.3 цієї статті вважається звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Частиною 1 ст.5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Частиною 4 ст.5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. (ч.6 ст.5 Закону №393/96-ВР).

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до вимог ст.19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

На підставі ч.1 ст.20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, при цьому, таке право кореспондується із обов`язками органів влади здійснити розгляд таких звернень, з урахуванням їх функціональних обов`язків та повідомити заявника про результати його розгляду.

У позовній заяві позивач стверджує, що йому не надана відповідь на його заяву від 28.06.2024 про перерахунок додаткової винагороди за період з 22.01.2024 до 16.02.2024.

Як доказ отримання відповідачем вказаної заяви позивач надав суду копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (форма 119) про вручення 04.07.2024 військовій частині НОМЕР_1 рекомендованого листа.

Водночас, суду не надано доказів, зокрема опису вкладення, що 04.07.2024 військовій частині НОМЕР_1 вручено саме заяву позивача від 28.06.2024 про перерахунок додаткової винагороди.

При цьому, на скаргу позивача від 02.08.2024, яка направлена відповідачу 02.08.2024 рекомендованим листом з описом вкладення та отримана відповідачем 08.08.2024 (вх.№Б-8727), позивачу листом від 24.08.2024 №693/20216 надана відповідь.

Тому суд дійшов висновку про відсутність бездіяльності відповідача щодо розгляду звернення позивача, а тому у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Отже, за наслідками вирішення спору, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині нарахування та виплати додаткової винагороди до 100000,00 грн. за період лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування». В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст.2-14, 138-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, у розмірі до 100000,00 грн. пропорційно періоду лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, у розмірі до 100000,00 грн. пропорційно періоду лікування з 22.01.2024 до 16.02.2024 у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ