Справа № 440/8215/24
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 р. Справа № 440/8215/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 13.09.24 по справі № 440/8215/24

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради в якому просила:

1. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради щодо припинення ОСОБА_1 та дітям, - сину ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024.

2. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради поновити ОСОБА_1 та дітям - сину ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024.

В обгрунтування позовної заяви позивач вказував на протиправність дій Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради щодо припинення ОСОБА_1 та дітям, - сину ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024, за відсутності правових підстав для припинення таких виплат.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024 року позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним і скасовано Рішення Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради № -2024-1 від 31.05.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеної особи.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради поновити ОСОБА_1 та дітям - сину ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що 26 січня 2024 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України №94 «Деякі питання соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб та інших вразливих категорій осіб» задля підтримки внутрішньо переміщених осіб, зокрема сімей, в яких є особи, які потребують продовження виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно п. 13 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 332 (в редакції постанови КМУ від 11.07.2023 року № 709) особам, які мають право на виплату допомоги та особам/сім`ям, які є отримувачами допомоги відповідно до цього Порядку, особам, які перемістилися з території, включених до переліку територій (Наказ № 309 від 22.12.2022 року, затверджено Мінреінтеграцією), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації та (або) у яких житлове приміщення знищене або пошкоджене (до ступеня непридатного для проживання), та особам, які отримували допомогу та відмовилися від неї/ яким вона була припинена, та (або) яких було знято з обліку як внутрішньо переміщених осіб, у разі повернення осіб до покинутого місця проживання, з якого здійснилося переміщення, та повторно взяття на облік як внутрішньо переміщених осіб її виплата може бути продовжена ще на один шестимісячний період за умови їх відповідності критеріям, зазначеним у пунктах 7, 7-1, 13-1-13-4.

Згідно п. 13-2 вищезазначеного Порядку для отримувачів допомоги, які не підпадають під дію пункту 13-1 та які перемістилися (повторно перемістилися) з 1 січня 2022 р. з територій, включених до переліку територій, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації, допомога призначається на другий шестимісячний період на підставі подання заяви на осіб із складу членів сім`ї, якщо середньомісячний сукупний дохід на одного отримувача в такій сім`ї протягом тримісячного періоду, за який враховуються доходи на момент продовження виплати допомоги, не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги.

Згідно п. З вищевказаного Порядку до складу сім`ї включаються (незалежно від наявності відомостей щодо включення їх до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб) чоловік, дружина, діти,

До складу сім`ї гр. ОСОБА_1 включається: чоловік - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_2 та син - ОСОБА_3 .

під час визначення права на призначення грошової допомоги гр. ОСОБА_1 . Управлінням виявлено факт, що за інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (далі - Реєстр) чоловік гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_1 , має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Тип об`єкта: житловий будинок, з господарськими будівлями, об`єкт житлової нерухомості - ТАК. Загальна площа 56,8 (кв.м), житлова площа - 25,9 (кв.м.) (копія рєстру додається).

Згідно Реєстру чоловік гр. ОСОБА_1 є власником цілої частини будинку Інші члени сім`ї відсутні (не зазначені) у Реєстрі.

Відповідно підпункту 5 пункту 7-1 зазначеного Порядку допомога не призначається/не виплачується на сім`ю, яка вперше звертається за її призначенням, якщо протягом трьох місяців перед зверненням або під час її отримання особа з числа членів сім`ї на 1 число місяця, з якого призначається допомога або на 1 число кожного місяця, в якому отримується допомога, має у власності житлове приміщення, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, або територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. При цьому не враховуються житлові приміщення, які непридатні для проживання, що документально підтверджується органом місцевого самоврядування (а в разі його відсутності обласною державною (військовою) адміністрацією), внесено до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, або житлове приміщення (частина житлового приміщення) площею менш як 13,65 кв. м. на одного члена сім`ї).

Таким чином, 31.05.2024 Управлінням було прийнято рішення -2024-1 про відмову у призначенні допомоги переміщеним особам на проживання гр. ОСОБА_1 оскільки її чоловік, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно має у власності житловий будинок, який розташований на території, не включених до переліку територій, або територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації (копія рішення є в матеріалах справи).

Позивач не скористалася своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , 07.09.1982 народження, є громадянкою України, що підтверджено копією паспорта громадянина України № НОМЕР_2 (а.с. 13).

Місце проживання позивача з 03.12.1999 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

ОСОБА_1 перебуває на обліку разом з дітьми синами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб з 14.04.2022 року за адресою фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.04.2022 №1601-, від 14.04.2022 №1601- та віл 10.10.2023 №1601- (а.с. 11-12).

Відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року №332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам" ОСОБА_1 отримувала грошову допомогу на проживання з березня 2022 року по жовтень 2023 року в сумі 5000.00 грн, щомісячно, з яких: ОСОБА_1 - 2000,00 грн, та син ОСОБА_2 3000,00 грн (а.с. 28-35).

З листопада 2023 року по лютий 2024 року в сумі 8000,00 грн, щомісячно з яких: ОСОБА_1 - 2000,00 грн. , син ОСОБА_2 - 3000,00 грн та син ОСОБА_3 - 3000,00 грн (а.с. 36-40).

26.03.2024 ОСОБА_1 подала повторну заяву про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам на наступний шестимісячний період виплати (а.с. 41-42).

31.05.2024 Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради прийнято рішення № -2024-1, яким ОСОБА_1 відмовлено в отриманні грошової з тих підстав, що особа має у власності житлове приміщення (або частину), що розташоване на територіях, не включених до переліку територій затверджених наказом № 309 від 22.12.2022 (а.с. 44).

Як зазначив відповідач у відзиві на позов приймаючи рішення № -2024-1 Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради виходило з того, що до складу сім`ї гр. ОСОБА_1 включається: чоловік ОСОБА_4 , син - ОСОБА_2 , та син ОСОБА_3 під час визначення права на призначення грошової допомоги гр. ОСОБА_1 .

Управлінням виявлено факт, що за інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (далі - Реєстр) чоловік гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Тип об`єкта: житловий будинок, з господарськими будівлями, об`єм житлової нерухомості - ТАК. Загальна площа - 56,8 (кв.м), житлова площа 25,9 (кв.м.).

Згідно Реєстру чоловік гр. ОСОБА_1 є власником цілої частини будинку Інші члени сім`ї відсутні (не зазначені) у Реєстрі.

Відповідно підпункту 5 пункту 7-1 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам затвердженого постановою КМУ від 20.03.2022 № 332 допомога не призначається/не виплачується на сім`ю, яка вперше звертається за її призначенням, якщо протягом трьох місяців перед зверненням або піл час її отримання особа з числа членів сім`ї на 1 число місяця, з якої о призначається допомога або на 1 число кожного місяця, в якому отримується допомога, має у власності житлове приміщення, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, або територіях включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. При цьому не враховуються житлові приміщення, які непридатні для проживання, що документально підтверджується органом місцевого самоврядування (а в разі його відсутності обласною державною (військовою) адміністрацією), внесено до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, або житлове приміщення (частина житлового приміщення) площею менш як 13.65 кв. м. на одного члена сім`ї).

Позивач, вважаючи протиправними дії Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради щодо припинення виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024, звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність припинення виплати позивачу з 01.03.2023 допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Право на отримання допомоги на проживання мають внутрішньо переміщені особи відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 20.03.2022 року № 332 (далі - Порядок № 332).

Пунктами 2, 3 Порядку №332, в редакції на час отримання позивачем спірної допомоги, було передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території російською федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка", затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

Облік внутрішньо переміщених осіб ведеться відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 1 жовтня 2014 р. № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

Допомога надається щомісячно з місяця звернення до квітня 2022 р. включно на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.04.2022 №457 "Про підтримку окремих категорій населення, яке постраждало у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" пункт 3 Порядку №332 було доповнено абзацами такого змісту:

"Починаючи з травня 2022 р. допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також внутрішньо переміщеним особам, у яких житло зруйноване або непридатне для проживання внаслідок пошкодження і які подали заявку на відшкодування відповідних втрат, зокрема через Єдиний державний вебпортал електронних послуг.

Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затверджується Мінреінтеграції за погодженням з Міноборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій".

Відповідно до підпункту 5 пункту 7-1 Порядку №332 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) особа з числа членів сім`ї на 1 число місяця, з якого призначається допомога, або на 1 число кожного місяця, в якому отримується допомога, має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, або територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. При цьому не враховуються житлові приміщення, які непридатні для проживання, що документально підтверджується органом місцевого самоврядування (а в разі його відсутності обласною державною (військовою) адміністрацією), або інформацією (за технічної можливості), внесеною до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, або житлове приміщення (частина житлового приміщення) площею менш як 13,65 кв. метра на одного члена сім`ї), або житлове приміщення/частини житлового приміщення, придбані за кошти, отримані на підставі договору кредиту, якщо перший внесок, сплачений особою з числа членів сім`ї, становив менш як 100 тис. гривень.

Преамбулою Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» від 03.12.2019 року № 324-IX (далі - Закон № 324-IX) визначено, що цей Закон визначає правові та організаційні засади здійснення верифікації та моніторингу державних виплат в Україні. Метою цього Закону є підвищення адресності державних виплат, сприяння розбудові системи соціального забезпечення, а також забезпечення ефективного використання бюджетних коштів.

Відповідно до статті 1 Закону № 324-IX, в контексті цього закону:

- верифікація - комплекс заходів щодо збору та перевірки достовірності інформації, що визначена законодавством для призначення, нарахування та/або здійснення державних виплат і впливає на визначення права на отримання та розмір таких виплат, а також виявлення невідповідності даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних;

- державні виплати - пенсії, допомоги, пільги, субсидії, соціальні стипендії, інші виплати, що здійснюються за рахунок коштів державного, місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування;

- моніторинг - систематична діяльність з проведення аналізу інформації, отриманої під час верифікації, та аналізу результатів верифікації;

- органи, що здійснюють державні виплати, - розпорядники бюджетних коштів, інші органи, установи та організації, що призначають, нараховують та/або здійснюють державні виплати;

- реципієнти - фізичні особи, яким призначено, нараховано та/або здійснено державні виплати, а також фізичні особи, які звернулися за призначенням державних виплат;

- рекомендація - повідомлення про результат верифікації державних виплат щодо невідповідності інформації, що визначена законодавством для призначення, нарахування та/або здійснення державних виплат і впливає на визначення права на отримання і розмір таких виплат.

Статтею 4 Закону № 324-IX визначено, що одним із завдань органу, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат, є здійснення верифікації достовірності інформації, поданої реципієнтами під час призначення, нарахування та/або здійснення державних виплат, що впливає на визначення права на отримання та розмір державних виплат.

За правилами статті 16 Закону № 324-ІХ за результатами верифікації орган, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат, надає органам, що здійснюють державні виплати, підтвердження відповідності наданої реципієнтом інформації вимогам законодавства, що впливають на визначення його права на отримання та розмір державних виплат, під час здійснення превентивної верифікації або рекомендації щодо: 1) проведення додаткової перевірки інформації, що містить невідповідності; 2) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Орган, що здійснює державні виплати, опрацьовує отримані рекомендації у строк, що не перевищує 15 робочих днів з дня їх отримання.

За результатами опрацювання наданих рекомендацій орган, що здійснює державні виплати, приймає рішення щодо: 1) призначення (перерахунку) державної виплати; 2) припинення нарахування та/або здійснення державної виплати; 3) поновлення нарахування та/або здійснення державної виплати; 4) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

За приписами статті 9 Закону № 324-IX верифікація державних виплат здійснюється в інформаційно-аналітичній платформі шляхом застосування комплексу заходів із збору, проведення аналізу та порівняння параметрів інформації, отриманої від суб`єктів надання інформації, за кожним реципієнтом з подальшим визначенням відповідності інформації визначеним законодавством вимогам, що впливають на визначення права на отримання та розмір державних виплат, а також виявлення невідповідності даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних. Порядок здійснення верифікації та моніторингу державних виплат встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 18.02.2016 року № 136 був затверджений Порядок здійснення верифікації та моніторингу державних виплат (далі - Порядок № 136).

Відповідно до Порядку № 136, за результатами поточної та ретроспективної верифікації Мінфін щомісяця до 25 числа надає органам, що здійснюють державні виплати, рекомендації щодо:

1) проведення додаткової перевірки інформації, що містить невідповідності;

2) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Рекомендація щодо кожного реципієнта формується на підставі однієї або декількох виявлених невідповідностей.

Про надані рекомендації Мінфін інформує щокварталу Кабінет Міністрів України.

Орган, що здійснює державні виплати, опрацьовує отримані рекомендації у строк, що не перевищує 15 робочих днів з дня їх отримання.

За результатами опрацювання наданих Мінфіном рекомендацій орган, що здійснює державні виплати, приймає рішення щодо:

1) призначення (перерахунку) державної виплати;

2) припинення нарахування та/або здійснення державної виплати;

3) поновлення нарахування та/або здійснення державної виплати;

4) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Орган, що здійснює державні виплати, за результатами опрацювання рекомендацій надає Мінфіну інформацію про прийняті рішення протягом п`яти робочих днів з дня їх прийняття.

Так, предметом цього спору є правовідносини щодо правомірності припинення виплати позивачу з 01.03.2024 допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі.

Відповідач правомірність своїх дій мотивує посиланням на те, що внаслідок верифікації, проведеної за допомогою програмного комплексу ЄІССС, встановлено, що до складу сім`ї гр. ОСОБА_1 включається: чоловік ОСОБА_4 , син - ОСОБА_2 , та син ОСОБА_3 під час визначення права на призначення грошової допомоги гр. ОСОБА_1 . Управлінням виявлено факт, що за інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (далі - Реєстр) чоловік гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Тип об`єкта: житловий будинок, з господарськими будівлями, об`єм житлової нерухомості - ТАК. Загальна площа - 56,8 (кв.м), житлова площа 25,9 (кв.м.). Згідно Реєстру чоловік гр. ОСОБА_1 є власником цілої частини будинку Інші члени сім`ї відсутні (не зазначені) у Реєстрі.

Таким чином, відповідач вважає, що ОСОБА_1 з 01.03.2024 не має права на отримання допомоги на проживання відповідно до Порядку №322, оскільки в її чоловіка перебуває житловий будинок, розташований на територіях, на яких не ведуться бойові дії ( АДРЕСА_1 ).

З матеріалів справи встановлено, що позивач не заперечує факт наявності житлового будинку, а також те, що зазначений населений пункт не відноситься до районів ведення бойових дій та/або окупованих територій.

Проте, позивач наголошує на тому, що житлова площа будинку складає 25,9 м.кв., а в будинку фактично проживають чотири особи, які є сім`єю, - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Надаючи оцінку доводам учасників справи, колегія суддів виходить з наступного.

Зі змісту вищенаведеного припису підпункту 5 пункту 7-1 Порядку № 332 можна дійти висновку, що з 01.03.2024 права на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам не мають особи, якщо член сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення яких перебуває житлове приміщення/частина житлового приміщення, площею понад 13,65 кв.м. на одного члена сім`ї.

У силу статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що до членів сім`ї ОСОБА_1 , належать - її чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ..

Згідно зі статтею 47 Житлового кодексу України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Як видно з матеріалів справи та не заперечується сторонами, чоловіку позивача на праві приватної власності належить, житловий будинок загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м.

Враховуючи, що склад родини позивача становить 4 особи, тому розрахунок житлової площі квартири на одного члена сім`ї є - 6,475 кв.м., тобто менше, ніж передбачено діючим законодавством (25,9 кв.м. (житлова) : 4 (особи) = 6,475 кв.м. (на одну особу)).

Отже, позивач не втратила право на отримання допомоги на проживання як внутрішньо переміщена особа, оскільки має частину житлового приміщення площею менш як 13,65 кв.м. на одного члена сім`ї.

Таким чином, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про безпідставність припинення виплати позивачу з 01.03.2024 допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, з метою ефективного захисту прав позивача, необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради № -2024-1 від 31.05.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеної особи та зобов`язати Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради поновити ОСОБА_1 та дітям - сину ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024 року по справі № 440/8215/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024 по справі № 440/8215/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва