Справа № 420/31820/23
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

02 грудня 2024 року

м. Київ

справа №420/31820/23

адміністративне провадження № К/990/44093/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року

у справі №420/31820/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії щодо незарахування до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи : у Дитячому тубсанаторії "Біла квітка" на посаді палатної медсестри з 23 січня 1986 року по 01 грудня 1994 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри з 08 грудня 2003 року по 17 січня 2006 року; у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри з 20 січня 2006 року по 31 січня 2018 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді сестри медичної - з 05 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року та з 19 вересня 2019 року по 30 червня 2021 року та на посаді головної медичної сестри - з 01 липня 2021 року по 28 лютого 2022 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі: з дати призначення пенсії з 13 липня 2012 року - періоди роботи у Дитячому туберкульозному санаторії "Біла квітка" на посаді палатної медсестри - з 23 січня 1986 року по 01 грудня 1994 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри - з 08 грудня 2003 року по 17 січня 2006 року; у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри - з 20 січня 2006 року по 30 червня 2012 року; з дати перерахунку пенсії з 01 жовтня 2014 року - періоди роботи у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри з 01 липня 2012 року по 31 серпня 2014 року; з дати перерахунку пенсії з 01 листопада 2017 року - період роботи у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2017 року; з дати перерахунку пенсії з 01 листопада 2019 року - періоди роботи у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри з 01 жовтня 2017 року по 31 січня 2018 року, з 05 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року та з 19 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року - у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді сестри медичної; з дати перерахунку пенсії з 01 квітня 2022 року - періоди роботи у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри з 01 листопада 2019 року по 30 червня 2021 року та на посаді головної медичної сестри - з 01 липня 2021 року по 28 лютого 2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яка полягає у незарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі періоди роботи: у Дитячому туберкульозному санаторії "Біла квітка" на посаді палатної медсестри - з 23 січня 1986 року по 01 грудня 1994 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри - з 08 грудня 2003 року по 17 січня 2006 року; у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри - з 20 січня 2006 року по 31 січня 2018 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді сестри медичної з 05 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді сестри медичної з 19 вересня 2019 року по 01 липня 2021 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри з 01 листопада 2019 року по 01 липня 2021 року та на посаді головної медичної сестри - з 01 липня 2021 року по 28 лютого 2022 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі періоди роботи: у Дитячому туберкульозному санаторії "Біла квітка" на посаді палатної медсестри - з 23 січня 1986 року по 01 грудня 1994 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри - з 08 грудня 2003 року по 17 січня 2006 року; у Комунальній установі "Міський дитячий туберкульозний санаторій №3 "Ластівка" на посаді палатної медсестри - з 20 січня 2006 року по 31 січня 2018 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді сестри медичної з 05 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді сестри медичної з 19 вересня 2019 року по 01 липня 2021 року; у Державному закладі "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Зелена гірка" на посаді палатної медсестри з 01 листопада 2019 року по 01 липня 2021 року та на посаді головної медичної сестри - з 01 липня 2021 року по 28 лютого 2022 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - скаржник) 13 листопада 2024 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №420/31820/23, які передбачені частиною п`ятою статті 328 КАС України: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для відповідача.

Колегією суддів також не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Колегія суддів також відхиляє твердження скаржника про те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань не наводить.

Крім того, використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", або "суспільний інтерес" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Щодо тверджень скаржника про те, що справа становить значний суспільний інтерес Суд зауважує, що вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

З огляду на вищевказане, Суд дійшов висновку що касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме щодо цієї конкретної справи й вказували на те, що розгляд такої справи матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення.

Також, перевіркою змісту касаційної скарги Судом встановлено, що скарга не містить посилань та належного обґрунтування підстав касаційного оскарження, які визначені імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України, що виключає можливість здійснення касаційного перегляду у справі №420/31820/23.

Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, непоодинока кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, також дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі №420/31820/23, як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

Мотиви судів першої та апеляційної інстанцій, якими вони керувалися ухвалюючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову у справі №420/31820/23, у повній мірі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20, та Верховного Суду, висловленій у постановах від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17, від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17, які містять висновки щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, про що суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили в оскаржуваних судових рішеннях.

Таким чином, Суд зазначає, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими та такими, що прийняті у відповідності до усталеної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. Крім того, станом на день винесення цієї ухвали, Верховний Суд від згаданих висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступав і колегія суддів також не вважає за потрібне ініціювати питання про відступлення від зазначених висновків.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а передбачені статтею 328 КАС України виняткові обставини для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку скаржником належним чином не обґрунтовані та не зазначені у касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічного висновку стосовно віднесення даної категорії справ до справ незначної складності дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 20 квітня 2022 року у справі №420/11863/21, від 10 листопада 2023 року у справі №420/7634/23, від 01 жовтня 2024 року у справі №560/2559/24.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі №420/31820/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа