Справа № 380/18606/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/18606/24 пров. № А/857/23564/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 380/18606/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення 16.09.2024 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.11.2022 року 11.02.2024 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у відповідному році;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.11.2022 року по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2024 року по 11.02.2024 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2024р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2022 по 31.12.2022 із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2022 по 31.12.2022 із застосуванням положень абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 01.11.2022 по день фактичної виплати індексації;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 календарних днів у 2022 році, за 14 календарних днів у 2023 році; за 14 календарних днів у 2024 році;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошову компенсацію за щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 календарних днів у 2022 році, за 14 календарних днів у 2023 році; за 14 календарних днів у 2024 році.

Так, ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року, визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до суду та позовну заяву залишено без руху для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку.

Надалі, 10 вересня 2024 року представник позивача подав до суду клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Однак, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року позовна заява повернена позивачу.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було надано можливості для подання клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших підстав такого пропуску. Звертає увагу на введений в країні правовий режим воєнного стану. Твердить, що проходить безперервну військову службу в умовах воєнного стану та не мав можливості відлучатися від виконання бойових та службових завдань. Позивача звільнено з військової служби 11.02.2024 року, однак через погіршений стан здоров`я та психологічну напругу позивач не міг вести звикле життя та відстоювати свої права у суді. Зазначає, що 18.01.2024 року позивача було госпіталізовано до КНП Міська клінічна лікарня №16 Дніпровської міської ради, що підтверджується картою пацієнта, який вибув із стаціонару №907. Позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КНП Міська клінічна лікарня №16 Дніпровської міської ради у період з 18.01.2024 по 23.01.2024 року, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №907.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до ч.2 ст. 312, п.3 ч.1 ст.294 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й на природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Спір у цій справі виник у зв`язку із зобов`язанням військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі грошового забезпечення з 01.11.2022 по 11.02.2024.

Таким чином, розглядуваний спір є спором про оплату праці.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин, в частині, що стосується строку звернення до суду, підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Апеляційний суд звертає увагу, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Судова колегія наголошує, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 03 вересня 2024 року, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Матеріалами справи, а саме витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11 лютого 2024 року №42 стверджується, що рядового ОСОБА_1 , водія 2 автомобільного взводу автомобільної роти батальйону логістики, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10 лютого 2024 року №40-РС, вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, часовий проміжок, за який ОСОБА_1 просить здійснити нарахування та виплатити в повному обсязі грошове забезпечення, охоплюється періодом з 01.11.2022 по 11.02.2024, і частина перша статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX почала діяти вже з 19 липня 2022 року, відтак саме зазначена редакція КЗпП України розповсюджує свою чинність на спірні правовідносини.

Також, позивач визнає, що 27 лютого 2024 року військова частина здійснила з ним розрахунок при звільненні, що підтверджується випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

Тобто обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.

При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 06 червня 2024 року в справі № 400/1217/23, від 20 червня 2024 року в справі № 400/249/23 та від 06 серпня 2024 року в справі № 400/10311/23.

Відтак колегія суддів підтримує правильний висновок суду першої інстанції про те, що звернувшись з цим позовом 03 вересня 2024 року, позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 01.11.2022 по 11.02.2024.

Колегія суддів звертає увагу на те, що системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (частини третя та четверта статті 123 КАС України).

Таким чином суд першої інстанції повинен був вжити всіх заходів щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду визнано неповажними та в задоволенні клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено повністю. Також надано строк для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку. Така заява подана представником позивача 10 вересня 2024 року.

Зазначене спростовує доводи скаржника про ненадання судом першої інстанції можливості вказати інші підстави для поновлення строку ніж ті, котрі були висловлені при поданні позовної заяви.

Колегія суддів враховує, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня закінчення строку на усунення недоліків. Так, ухвала судді Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року про залишення позовної заяви без руху доставлена до електронного кабінету 10.09.2024р. о 18:26 год., тобто, згідно з правилами частини шостої статті 251 КАС України, одержана представником позивача 11 вересня 2024 року, отже останнім днем строку на усунення недоліків позовної заяви є 23 вересня 2024 року (враховуючи те, що субота 21 вересня 2024 року є вихідний день).

Попри те, апеляційний суд стверджує, що позивач (його представник) скористався (реалізував) наданим судом правом на подання заяви про усунення недоліків позову ще 10 вересня 2024 року, жодних інших заяв до суду першої інстанції скаржником подано не було. Також, лише ті доводи, які були висловлені в заяві від 10 вересня 2024 року лягли в основу апеляційної скарги на ухвалу про повернення позовної заяви.

Інший обставин про поважність причин пропуску окрім тих, оцінка яким була надана судом першої інстанції, позивач не наводив.

Відтак міркування про передчасність повернення позовної заяви є малозначними і не впливають на правильність постановлення оскаржуваної ухвали. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо вказаних позивачем підстав для поновлення строку звернення до суду.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Колегія суддів погоджується з думкою скаржника про те, що проходження військової служби та участь у бойових діях можуть вказувати на поважність причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, однак, як вже було встановлено вище, рядового ОСОБА_1 , водія 2 автомобільного взводу автомобільної роти батальйону логістики, звільнено з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) ще від 10 лютого 2024 року №40-РС, тобто до початку перебігу строку, відтак зазначені доводи є безпідставними.

При цьому, жодних поважний причин, які б були у причинно-наслідковому зв`язку між обставиною введення воєнного стану і пропуском строку скаржник не зазначив. Доказів того, що обставина введення воєнного стану мала прямий вплив на неможливість подання позовної заяви в межах строку звернення до суду, матеріали справи не містять.

Отже, посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку на подання позовної заяви без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення військового стану вплинуло на позивача, що в свою чергу обумовило пропуск строку на звернення до суду.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 28.08.2024 року у справі №580/9690/23.

Щодо доводів про проходження лікування.

Матеріалами справи, а саме випискою з медичної карти стаціонарного хворого №907 від 23 січня 2024 року та картою пацієнта, який вибув з стаціонару №907, стверджується, що ОСОБА_1 перебував у стаціонарі Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради з 18.01.2024 по 23.01.2024 року, тобто ще до початку перебігу строку звернення до суду.

Отже, перебування позивача на лікуванні не перебуває в причиновому зв`язку з обставиною пропуску строку звернення до суду, оскільки існували ще в період до початку перебігу такого.

Щодо тверджень позивача, що через погіршення стану здоров`я та психологічну напругу він не міг вести звикле життя та відстоювати свої права у суді, то суд першої інстанції правильно вказав на те, що позов подано в інтересах позивача його представником ОСОБА_3 .

При цьому позивач не наводить причин зволікання із зверненням за професійною правничою допомогою після звільнення з військової частини, оскільки договір про надання правової допомоги складено лише 28 серпня 2024 року, а ордер на представництво було видано 03 вересня 2024 року.

Додатково суд зазначає, що позивач не звертався до медичних закладів щодо погіршення стану здоров`я та психологічної напруги після звільнення з військової служби, що вказує на безпідставність та необґрунтованість таких тверджень.

Безпідставними є доводи скаржника про початок строку звернення до суду з 01 вересня 2024 року, оскільки жодним чином не аргументуються скаржником і не підтверджуються доказами, а також спростовуються наведеними судом висновками.

Ще 27 лютого 2024 року військова частина здійснила з позивачем, який звільнений зі служби 10 лютого 2024 року, розрахунок при звільненні. Позивач мав право в тримісячний строк звернутися з цим позовом за захистом своїх інтересів. Однак, звернувшись 03 вересня 2024 року, пропустив тримісячний строк на три місяці.

Суд зазначає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Таким чином, наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки не є такими, що не залежали від волевиявлення позивача, а отже не можуть бути визнані судом поважними.

В клопотанні (заяві) про поновлення пропущеного строку звернення до суду, позивачем не зазначено обставини та не надано відповідних доказів щодо об`єктивної неможливості звернення до суду у період строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України.

Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства України, з огляду на дату звернення позивача з даним позовом та відсутність поважної причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення позовної заяви.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 380/18606/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 04 грудня 2024 року.