Справа № 440/8246/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 р. Справа № 440/8246/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 16.09.24 у справі № 440/8246/24

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про стягнення заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі також відповідач), в якому просила:

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/413/20 в частині поновлення на посаді за період з 01 червня 2022 року по 04 квітня 2024 року включно, в розмірі 714897,58 грн з подальшим вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 440/8246/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення заробітку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року клопотання представника Міністерства юстиції України про залишення позовної заяви без розгляду задоволено.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення заробітку залишено без розгляду.

Не погодившись із ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та прийняти нове рішення у справі, яким відмовити представнику Міністерства юстиції України в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що позивачем не пропущений строк звернення до суду, оскільки посилання Міністерства юстиції на те, що позивача було поновлено на посаді 24.08.2023 не є виконанням рішення суду у справі №440/413/20, а Наказ Міністерства юстиції України від 24.08.2023 за №1352/к «Про поновлення» носив суто формальний характер, про який позивачу не було відомо. Звертає увагу, що позивача фактично поновлено на посаді 05.04.2024, а позов у цій справі подано 03.07.2024, тобто з дотриманням тримісячного строку звернення до суду.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ним зазначено про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права, з дослідженням усіх доказів та матеріалів справи. Вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

З позовної заяви слідує, що предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі № 440/413/20 в частині поновлення позивача на посаді.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Вказану правову позицію підтримано, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21.

Вирішуючи питання конкуренції норм КАС та КЗпП, Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22 зазначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Так, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2023 року) передбачалося, що "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22.

Водночас Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX Кодекс законів України про працю доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, розпочався з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тож установлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду був продовжений пунктом 1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22.

З адміністративним позовом у цій справі позивач звернувся до суду 03 липня 2024 року.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду сплинув у листопаді 2023 року, проте позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку мотивам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Стаття 122 КАС України, зокрема, частина п`ята цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати визначений у статті 233 КЗпП України, норми якої є для цих (спірних) правовідносин спеціальними відносно приписів частини п`ятої статті 122 КАС України.

З 19 липня 2022 року для звернення з відповідним позовом до адміністративного суду передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Тобто тримісячний строк для звернення з позовом до адміністративного суду завершився 19 жовтня 2022 року, проте на підставі пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України був продовжений до 30 червня 2023 року.

З приводу «продовженого» строку до 30 червня 2023 року для звернення до суду, то необхідно зазначити, що карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211, за пунктом 1 якої (у первинній редакції) карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року. З того часу дія карантину безперервно і неодноразово продовжувалася. Згідно з Постановою КМУ № 651 карантин припинив дію з 30 червня 2023 року.

Колегія суддів зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів наголошує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За приписами ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Судом установлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі № 440/413/20 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №440/413/20 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року по справі №440/413/20 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 31 серпня 2021 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №440/413/20 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №440/413/20 скасовано, справу №440/413/20 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25 грудня 2019 року. Стягнуто з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 31 травня 2022 року в сумі 903262,71 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25 грудня 2019 року та у частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 31888,59 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2023 року залишено без змін рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 440/413/20 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 440/413/20 залишено без змін.

За змістом позовної заяви ОСОБА_1 зазначала, що її поновлено на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) лише 05 квітня 2024 року, що, у свою чергу, свідчить про затримку виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника та зумовлює породження у неї права отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 КЗпП України.

Після прийняття Верховним Судом постанови від 03 квітня 2024 року у справі №440/413/20 представниками Міністерства юстиції України в телефонному режимі позивачу запропоновано посаду для належного виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі № 440/413/20.

Наказом Міністерства юстиції України від 05.04.2024 за №515/х поновлено позивача на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та встановлено, що ця посада є рівнозначної категорії Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка була погоджена з позивачем.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.04.2024 за №1805/04 «Про особовий склад» встановлено позивачу з 05 квітня 2024 року посадовий оклад у розмірі 11 300,90 грн, з урахуванням надбавки за ранг, згідно зі штатним розписом та ОСОБА_1 вважається такою, що приступила до виконання обов`язків заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з 05 квітня 2024 року.

Окрім того, 05 квітня 2024 року позивачу на електронну пошту надісланий для ознайомлення Наказ Міністерства юстиції України від 24.08.2023 за №1352/к «Про поновлення», в якому було зазначено: скасувати Наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 20019 року №4154/к «Про звільнення», поновити ОСОБА_1 з 25 грудня 2019 року на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції їм. Суми).

Позивач зазначала, що про Наказ Міністерства юстиції України від 24.08.2023 за №1352/к «Про поновлення» фактично дізналась 05.04.2024.

Також позивач звертала увагу, що Наказ Міністерства юстиції України вія 24.08.2023 за №1352/к «Про поновлення» був виданий майже через 1,5 місяця після прийняття Другим апеляційним адміністративним судом постанови від 11 липня 2023 року і носив суто формальний характер, що підтверджується і тим, що список посад, які могли б бути запропоновані Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції, надано виключно на адресу Міністерства юстиції 04.09.2023, на адресу позивача лист з переліком посад, запропонованих відповідачем, не направлено, нею не отримано.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, належної оцінки зазначеним позивачем обставинам не надав.

Разом з цим, приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не надав оцінку періоду, протягом якого позивач вважає свої права порушеними, та не розмежував вимоги позову до 19 липня 2022 року та після такої дати в контексті приписів частини першої та другої статті 233 КЗпП України до та після прийняття Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX.

За викладених обставин, колегія суддів уважає передчасним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

За стандартами Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

В практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.

Європейським судом з прав людини щодо визначення строку звернення до суду в контексті доступу до суду та забезпечення права на суд продемонстровано підхід, зокрема, викладений у рішенні у справі «Белет проти Франції», згідно з яким стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

В рішенні від 27 червня 2000 року у справі «Ілхан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

У рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини дають підстави для висновку, що безпідставно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів у якості належних.

Оскільки вимоги апелянта сформульовані в інший спосіб, ніж передбачені нормами ст.320 КАС України повноваження апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим уважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі № 440/8246/24 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення заробітку направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк