Справа № 380/231/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/231/24 пров. № А/857/27000/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Ханащак С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2024 року у справі № 380/231/24 за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) про скасування постанови,

місце ухвалення судового рішення м.Львів
Розгляд справи здійснено за правиламипозовного провадження в окремих категоріях термінових справ
суддя у І інстанціїОСОБА_1
дата складання повного тексту рішення09.10.24
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Представник Акціонерного Товариства «Українська залізниця» звернулася до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанови від 28.09.2023 року №2 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, відповідно до якої накладено на позивача штраф у розмірі 126 148 гривень. Позивач посилається на те, що оскаржувана постанова є незаконною, такою, що підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм чинного законодавства України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2024 року у справі №380/231/24 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що в протоколі N» 440205 від 24 вересня 2023 року, який був підставою для винесення оскаржуваної постанови, відсутні запис про відмову від підписання протоколу представником перевізника. Вважає, що підпис свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прізвища яких зазначені в протоколі, не зрозуміло саме які обставини засвідчують. Враховуючи зазначене вважає, що не відомо, чи був ознайомлений представник перевізника з вказаним протоколом взагалі, та які саме відомості відповідач вносив до нього.

Представником перевізника були надані пояснення, стосовно ситуації, яка сталася під час проходження паспортного та митного контролю, але зазначені пояснення провідника ОСОБА_4 , взагалі не кореспондуються з обставинами викладеними у протоколі №440205 від 24 вересня 2023 року, що дає можливість прийти до висновку, що представник перевізника не був ознайомлений зі змістом протоколу №440205 від 24 вересня 2023 року. Наведені обставини, дають підстави для ствердження про порушення відповідачем статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час міжнародні пасажирських перевезень» при складанні протоколу №440205 від 24 вересня 2023 року.

Крім цього, протокол №440205 від 24.09.2023 з супровідним листом, отримано позивачем лише 28.09.2023 року, та зареєстровано позивачем за № Ц-2094Г/0/75-23. Зі змісту протоколу №440205 від 24.09.2023 позивачу стало відомо про розгляд справи 28.09.2023 року о 10-00 годині у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адрескою АДРЕСА_1 . Тобто, позивачеві стало відомо про існування протоколу №440205 від 24.09.2023 та про розгляд справи в той же день, в який відбувався розгляд справи, що унеможливило їх присутність при розгляді справи. Вважає, що відповідачем порушені вимоги встановленні статтею 6 ЗУ «Про відповідальність перевізників під час міжнародних пасажирських перевезень», адже справа була розглянута за відсутності представника перевізника. Отже, несвоєчасне повідомлення позивача відповідачем про дату та час розгляду справи, позбавило можливості позивача, прийняти участь під час розгляду справи 28.09.2023 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою м. Львів, вул. Личаківська, 7, та відповідно позбавило позивача можливості надати свої заперечення, клопотання, пояснення та докази на свій захист. Окрім цього зазначає, Акціонерне Товариство «Українська залізниця» не може нести відповідальність за відсутність відповідного паспортного документу у особи, яка не була пасажиром поїзда.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, а зокрема відповідач та позивач повідомлені через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

В судове засідання представник відповідача не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що перевізником ПАТ Українська залізниця не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та ст.22-1 Закону України Про залізничний транспорт.

У відповідності до п.1,8 ч.1 ст. 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення є відсутність складу адміністративного правопорушення, а також наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення.

Беручи до увагу досліджені судом докази суд дійшов висновку, про правомірність винесення оскаржуваної постанови та відсутність підстав для її скасування.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 2 від 28 вересня 2024 року, накладено на перевізника Акціонерне товариство «Українська залізниця» штраф в розмірі сорок сім прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 126148,00 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», а саме за те, що 24 вересня 2023 року о 07 годині 15 хвилин в пункті пропуску для залізничного сполучення «Мостиська» прикордонним нарядом «Перевірка документів» від відділу прикордонної служби «Шегині» під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі №35 сполученням «Одеса-Перемишль» (виконується перевізником Акціонерне товариство «Українська залізниця») у закритому санвузлі вагону №7 виявлено особу, яка перевозилася з України до Республіки Польща, без документів, що дають право на перетинання державного кордону України. Під час встановлення особи, даний громадянин пред`явив е-паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 в особистому телефоні в додатку «Дія», виданий на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Поданий e-документ не є відповідним документом, що дає право на виїзд з України відповідно до п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57.

24 вересня 2023 року відносно ОСОБА_6 , було складено протокол правопорушення за порушення вимогист.ст.2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

25.09.2023 Мостиським районним судом Львівської області ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 204-1 КУпАП. (додаток №4) (а.с. 116-117).

24.09.2023р. посадовою особою НОМЕР_2 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440205 (а.с. 16-17) відносно «Акціонерного товариства «Українська залізниця»», яка здійснює міжнародні пасажирські перевезення (та забезпечує перевезення осіб потягом № 35 сполученням «Одеса - Перемишль»).

26.09.2023 другий примірник протоколу було направлено позивачу засобами поштового зв`язку (новою поштою (кур`єрською доставкою)), відповідно до витягу з додатку даний лист було доставлено о 09:16 год 27.09.2024 року (лист від 25.09.2023 року №21/15692-23-Вих, додаток №1) (а.с. 112, 113).

На момент розгляду справи про правопорушення, пов`язані з міжнародними пасажирськими перевезеннями у представників ІНФОРМАЦІЯ_1 було підтвердження, що міжнародним перевізником, а саме «Акціонерним товариством «Українська залізниця»» не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, необхідного для в`їзду до держави прямування та здійснено перевезення пасажира через державний кордон України без паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України серед іншого покладено обов`язок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил; здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами чи територіальними підрозділами в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Згідно з ст. 221 Закону України «Про залізничний транспорт», під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов`язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх перевізникові на його вимогу, а перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

За невиконання обов`язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10.01.2002 року, підприємства (їх об`єднання), установи, організації та фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без таких документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленому на 1 січня календарного року, за кожного такого пасажира, але не більше шестисот таких прожиткових мінімумів за одне перевезення, а за ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів - у розмірі п`ятдесяти таких прожиткових мінімумів за кожне перевезення.

Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено перелік документів, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, а саме: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Згідно з п. 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577 (далі Правил), посадка в поїзд осіб, здійснюється за такими документами, що посвідчують особу: паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства.

Пунктом 2 постанови КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон ; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Згідно з п. 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577 пунктом 7.3 Правил визначено, що пасажири без проїзних документів чи з недійсними проїзними документами, з прізвищем та іменем у проїзному документі, які не відповідають даним документа, що посвідчує особу (за винятком допущених описок не більше трьох знаків), без документів, що посвідчують особу, з ручною поклажею більше встановлених норм та з перевищенням розмірів, установлених для ручної поклажі, у вагон не допускаються.

У разі виявлення під час перевірки у поїзді пасажира без проїзного документа та документів, які посвідчують особу, а також документів, що підтверджують право на пільговий проїзд, пасажира з недійсним проїзним документом, з прізвищем та іменем (за винятком допущених описок не більше трьох знаків) у проїзному документі, які не відповідають даним документа, що посвідчує особу, він уважається безквитковим і повинен сплатити штраф та оплатити проїзд від станції посадки до станції призначення. У разі відмови від сплати штрафу та вартості проїзду пасажир повинен залишити поїзд на найближчій станції для подальшого оформлення вартості проїзду та протоколу про адміністративне правопорушення в установленому порядку із залученням представників правоохоронних органів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перевізник був зобов`язаний, перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення перевірити у пасажира ОСОБА_6 наявність паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює та посвідчує особу пред`явника та відповідно не надає право на виїзд з України, згідно вимог п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57.

Натомість, як слідує з матеріалів справи вказаний обов`язок позивачем не виконано, оскільки е-паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 в особистому телефоні в додатку «Дія», виданий на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який останній пред`явив, не є паспортним документом, що посвідчує особу пред`явника та відповідно не надає право на виїзд з України, згідно вимог п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, серед яких пояснення ОСОБА_6 , протокол №440205 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, постанова Мостиського районного суду Львівської області від 25.09.2023 року, яка набрала законної сили, судом першої інстанції вірно установлено, що у пасажира ОСОБА_6 в ході здійснення обумовленого вище міжнародного пасажирського перевезення були відсутні документи, які необхідні для перетинання державного кордону України.

Окрім обумовленого колегія суддів вважає слушними висновки суду першої інстанції про відхилення доводів скаржника з приводу того, що ОСОБА_6 не був пасажиром поїзда, оскільки представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» не надано суду жодних доказів (документів) щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_6 за безквитковий проїзд та жодних доказів вжиття перевізником заходів щодо залишення ним поїзда на найближчій станції чи притягнення його до відповідальності.

Як наслідок, судом першої інстанції вірно установлено та підтверджено матеріалами справи, що перевізником ПАТ Українська залізниця не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у названого вище пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень та ст.22-1 Закону України Про залізничний транспорт.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, які стосуються не повідомлення про час, місце та дату розгляду його справи, позаяк з наявних у справі доказів вбачається, що відповідач розглянув справу у спосіб, що передбачений законом, в тому числі і завчасно повідомив позивача про розгляд справи, а зокрема 26.09.2023 другий примірник протоколу було направлено позивачу засобами поштового зв`язку (новою поштою (кур`єрською доставкою)), відповідно до витягу з додатку даний лист було доставлено о 09:16 год 27.09.2024 року (лист від 25.09.2023 року №21/15692-23-Вих, додаток №1) (а.с. 112, 113). Вказаних обставин позивач належними доказами в супереч ч.1 ст. 77 КАС України не спростував ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції.

Як наслідок позивачу було надано можливість на звернення із клопотаннями, у тому числі і про відкладення розгляду справи для ознайомлення із протоколом та додатками до нього. Проте, позивач таким правом не скористався та відповідно таких клопотань не подав.

За приведених положень законодавства та фактичних обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність винесення 7 Прикордонним Карпатським загоном постанови №2 від 24.09.2024 року про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями та накладення на Публічне акціонерне товариство Українська залізниця штрафу у розмірі 126148,00 грн. та відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2024 року у справі № 380/231/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 03 грудня 2024 року