Справа № 600/3963/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/3963/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я).

Позов обґрунтовано тим, що позивач не погоджується з відмовою відповідача у звільненні його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, позивач вважає, що він має право на звільнення з військової служби на підставі вказаної вище норми, оскільки він є єдиним родичем своєї бабусі ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи і потребує постійного догляду. На думку позивача, при зверненні до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби він надав усі документи, якими підтверджується наявність підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення.

Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивачем не надано належних доказів того, що ОСОБА_2 потребує саме постійного догляду. Зокрема, надана позивачем до рапорту довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №80189 від 15 травня 2024 року не підтверджує необхідність здійснювати постійний догляд за своєю бабусею ОСОБА_2 . Крім цього наданий висновок ЛКК №693/19 від 20 лютого 2024 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, свідчить про те, що ОСОБА_2 потребує отримання соціальної послуги догляду вдома. Водночас підставою для звільнення з військової служби згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є необхідність здійснення постійного догляду. При цьому, на думку позивача, поняття «догляд вдома» не може ототожнюватись із поняттям «постійний догляд», оскільки останнє передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, і який надається без будь-якого часового обмеження. Крім цього відповідач посилався на те, що позивач не додав до рапорту про звільнення з військової служби будь-яких документів, які підтверджують відсутність у ОСОБА_2 інших осіб першого та другого ступеню споріднення. Вказуючи на законність відмови у звільненні позивача з військової служби, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що чинна редакція абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить вичерпного переліку документів, якими може підтверджуватись потреба у постійному догляді. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду у подібних відносинах, позивач вказав, що законодавством чітко не встановлено, яким саме документом має підтверджуватись необхідність здійснення постійного догляду і який саме орган уповноважений видавати такий документ. Разом з цим, як зазначено Верховним Судом, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає два альтернативних види документів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Відповідно, здійснення догляду за ОСОБА_2 підтверджується висновком №693/19 від 20 лютого 2024 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Крім цього до названого висновку лікарсько-консультативною комісією зроблено заключення, в якому вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду та допомоги. Стосовно посилань відповідача у відзиві про те, що до рапорту про звільнення з військової служби не додано будь-яких документів, які підтверджують відсутність у ОСОБА_2 інших осіб першого та другого ступеню споріднення, позивач вказав, що чинним законодавством не визначено документу, який може підтвердити відсутність в особи, яка потребує догляду, інших родичів, які можуть здійснювати такий догляд. На думку позивача, ним надано достатньо доказів того, що він є єдиним родичем ОСОБА_2 .

Відповідачем додано до суду додаткові пояснення, в яких вказано, зокрема, що рапорт позивача про звільнення з військової служби був розглянутий та опрацьований помічником командира частини з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 на предмет відповідності змісту рапорту та доданих до нього документів вимогам чинного законодавства України. За результатами розгляду цього рапорту зроблено правовий висновок про відсутність підстав для його задоволення, про що на самому рапорті накладено резолюцію помічника командира частини з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 , що у свою чергу свідчить про відмову позивачу у звільненні з військової служби. Разом з цим вказано, що командир військової частини НОМЕР_1 може реалізувати свої повноваження з юридичних питань через помічника з правової роботи, що узгоджується з положеннями статей 99, 100 Статуту Внутрішньої Служби Збройних Сил України.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач проходить військову службу за призовом в особовому складі військової частини НОМЕР_1 .

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 28 квітня 1991 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Шлюб між батьками позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено 16 липня 1988 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 16 липня 1988 року, виданим районним відділом РАЦС у м. Новоселиця.

Як вбачається зі свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 від 22 липня 1987 року, вона була донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Шлюб між батьками ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено 04 жовтня 1969 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 04 жовтня 1969 року, виданим Новоселицьким районний РАЦС.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 08 грудня 2017 року ОСОБА_4 (мати позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 23 березня 2012 року ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_2 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №801189 від 15 травня 2024 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності по загальному захворюванню безтерміново.

Відповідно до висновку №693/19 від 20 лютого 2024 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 20 лютого 2025 року.

Згідно із заключенням ЛКК №693/149 від 20 лютого 2024 року ОСОБА_2 за станом здоров`я хвора та потребує постійного стороннього догляду та допомоги.

Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №002079432 від 28 лютого 2024 року у помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

01 березня 2024 року уповноваженою комісією ТОВ «Єврокомунбуд» складено акт №224, яким встановлено, що ОСОБА_1 на даний час мобілізований, але є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за своєю бабусею, яка потребує постійного догляду та обслуговування. Вказаний акт підписано головним інженером та техніком ТОВ «Єврокомунбуд» із засвідченням підписами сусідів ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи не заперечується учасниками, позивач, не бажаючи здійснювати подальше проходження військової служби, у серпні 2024 року звертався до відповідача з рапортом про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи.

Дослідженням змісту рапорту позивача про звільнення з військової служби судом встановлено, що в такому міститься резолюція помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи ОСОБА_7 , в якій вказано, що підстави для звільнення відсутні. В довідці МСЕК потреба в постійному сторонньому догляді не визначена. Відсутні документи, що підтверджують відсутність інших осіб І чи ІІ ступеня спорідненості.

За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи цей спір, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні, визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 06.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №740/2024 від 28.10.2024 строк дії воєнного стану продовжувався і діє по даний час.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон №389-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону №389-VIII передбачено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Зокрема, згідно з абзацом 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд зауважує, що для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести відсутність у свого члена сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І або ІІ групи, інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати за ними постійний догляд, або ж довести неможливість здійснення постійного догляду такими особами через наявність у них самих потреби в постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Відповідно до пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10 квітня 2009 року №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454 (далі - Інструкція №170 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно з абзацом 13 пункту 14.10 Розділу XIV Інструкції №170, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2024 року у справі №420/23353/23, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Як вбачається з обставин справи, спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби. При цьому, як свідчать матеріали справи, така відмова оформлена резолюцією помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, зміст якої оформлено таким чином: «Підстави для звільнення відсутні. В довідці МСЕК потреба в постійному сторонньому догляді не визначена. Відсутні документи що підтверджують відсутність інших осіб І чи ІІ ступеня спорідненості.».

У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке.

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням, встановлені Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 року №40 (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, чинної станом на час подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби).

Пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України визначені види документів, які створюються у Збройних Силах України, серед яких у тому числі є рапорт (заява), що визначається як письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до положень пункту 2.7.24 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України відмітка про надходження документа до військової частини (установи) проставляється за допомогою штрих-коду на лицьовому полі у правому кутку нижнього поля першого аркуша оригіналу документа. Елементами зазначеного реквізиту є скорочене найменування військової частини (установи) одержувача документа, реєстраційний індекс, дата (за потреби година і хвилини) надходження документа. За наявності додатків до документа на кожному додатку, як і на самому документі, ставиться відмітка про надходження документа. Якщо кореспонденція не розкривається відповідно до пункту 3.7 цієї Інструкції, то відмітка про надходження документа проставляється на конвертах (упакуваннях). З цією метою використовується спеціальний штамп (Додаток 15).

Згідно з пунктом 2.7.8 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України під час реєстрації паперових документів реєстраційний індекс наноситься за допомогою штрих-коду та/або QR-коду. Штрих-код включає найменування військової частини (установи), в якому реєструвався документ, реєстраційний індекс і дату документа, кількість аркушів.

Відповідно до пункту 3.9.3 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України документи реєструються лише один раз: вхідні у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створені у підрозділі - у день підписання або затвердження. Для передачі зареєстрованого документа з одного підрозділу до іншого новий реєстраційний індекс на документі не проставляється.

Як встановлено пунктом 2.7.12 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи адресуються військовій частині (установі), її структурним підрозділам або конкретній посадовій особі.

Відповідно до пункту 2.7.13 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України документ затверджується посадовою особою (посадовими особами), до повноважень якої (яких) належить вирішення питань, викладених у такому документі, або розпорядчим документом. Затвердження певних видів документів здійснюється з проставлянням грифа затвердження.

У разі затвердження документа кількома посадовими особами грифи затвердження розташовуються на одному рівні.

Строки виконання основних документів у Збройних Силах України наведені в додатку 40 до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України.

Так, пунктом 8 Додатку 40 до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України звернення громадян не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх надходження. Якщо у місячний строк вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник установи або його заступник встановлюють необхідний строк для його розгляду, про що повідомляють особі, яка подала звернення. При цьому загальний строк вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Отже, звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження шляхом проставлення відмітки про його надходження, що підтверджує факт одержання такого рапорту адресатом та в подальшому забезпечує здійснення контролю за його належним виконанням. Як зазначалось вище, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

Таким чином, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому командир має приймати рішення та діяти на власний розсуд одноосібно, приймаючи відповідні рішення за рапортом військовослужбовця.

Як вбачається з матеріалів справи не заперечується учасниками, позивач, не бажаючи здійснювати подальше проходження військової служби, звертався до відповідача з рапортом про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби, фактично, не був розглянутий, відповідь (рішення) по суті поставленого військовослужбовцем питання командиром військової частини йому не була надана.

Так, дослідивши зміст рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та наявних у ньому відміток, суд зауважує, що на такому містяться відомості про те, що рапорт позивача був переданий на розгляд уповноваженим посадовим особам військової частини вищого рівня в порядку підпорядкованості: від помічника начальника групи розвідки (s-2) штабу 2 десантно-штурмового батальйону військової частини молодшого сержанта ОСОБА_8 до начальника штабу - заступника командира 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 до командира 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 , який у подальшому передав рапорт ОСОБА_1 на розгляд до командира військової частини НОМЕР_1 .

Проте на рапорті позивача про звільнення з військової служби відсутні будь-які відмітки безпосередньо командира військової частини НОМЕР_1 . При цьому в рапорті міститься трафаретна віза (резолюція) «Командир військової частини НОМЕР_8 підполковник Едуард Колодій» з місцем для зазначення дати проставлення візи (резолюції), однак на ній відсутні підпис і дата або інші відмітки, що, за своєю суттю, свідчить про відсутність факту розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби безпосередньо командиром військової частини НОМЕР_1 .

Водночас наявна на рапорті резолюція помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи не свідчить про належний розгляд рапорту позивача про звільнення з військової служби та не замінює офіційного документа (офіційної письмової відповіді) за результатами розгляду рапорту або ж документа розпорядчого характеру відносно позивача (таким може бути, наприклад, наказ про звільнення з військової служби). Така резолюція є лише пропозицією, думкою щодо поставленого військовослужбовцем питання, однак не є рішенням суб`єкта владних повноважень, уповноваженого на прийняття такого рішення.

Стосовно посилань відповідача у письмових поясненнях на те, що командир військової частини НОМЕР_1 реалізує свої повноваження з юридичних питань через помічника з правової роботи, що узгоджується із статтями 99, 100 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, то такі суд оцінює критично з огляду на наступне.

Так, відповідно до пунктів 99, 100 Статуту помічник командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) у мирний і воєнний час відповідає за організацію і стан правової роботи в бригаді. Помічник командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) підпорядковується командирові бригади. З питань організації правової роботи помічник командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) керується вказівками юридичної служби вищого рівня. Під час збройного конфлікту помічник командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) виконує обов`язки юридичного радника командира бригади. Юридичний радник командира бригади під час збройного конфлікту надає консультації командуванню щодо дотримання норм міжнародного гуманітарного права, правил застосування сили та щодо проведення інструктажу особового складу з їх виконання.

Помічник командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) зобов`язаний: організовувати правову роботу, спрямовану на правильне застосування, неухильне додержання вимог законодавства в бригаді, надавати командуванню пропозиції та консультації щодо вирішення питань правового забезпечення діяльності бригади; перевіряти відповідність вимогам законодавства проектів наказів, інших документів правового характеру, що подаються на підпис командирові бригади, та візувати їх після погодження з відповідними службовими особами; надавати письмовий висновок командирові бригади з роз`ясненням та пропозиціями щодо юридично обґрунтованого вирішення відповідних питань у разі невідповідності проекту наказу чи іншого документа правового характеру вимогам законодавства; здійснювати правове забезпечення господарської діяльності бригади, брати участь у підготовці, укладенні та здійсненні контролю за виконанням господарських договорів, організовувати претензійну роботу, готувати позови та скарги до суду; за дорученням командира бригади представляти інтереси бригади в судах та інших органах; аналізувати наслідки розгляду претензій, позовів та справ у судах і подавати командирові бригади пропозиції щодо вдосконалення правового забезпечення діяльності бригади; надавати висновки щодо законності списання матеріальних цінностей та давати правову оцінку фактам нестач, крадіжок, псування військового майна, готувати матеріали про відшкодування за рахунок винних осіб завданих державі матеріальних збитків, надавати правову допомогу при проведенні розслідувань за цими фактами; сприяти правовими засобами зміцненню військової і трудової дисципліни серед військовослужбовців та працівників бригади; давати правову оцінку фактам порушень військової та трудової дисципліни в бригаді; надавати правову допомогу службовим особам бригади в дотриманні законодавства з питань соціального і правового захисту військовослужбовців, членів їхніх сімей та працівників бригади; організовувати та проводити заходи з правової підготовки та брати участь у правовому вихованні особового складу бригади, правовому інформуванні особового складу, надавати консультації з питань, пов`язаних із діяльністю бригади; організовувати зберігання текстів законів та інших нормативно-правових актів, своєчасне внесення до них відповідних змін, забезпечувати ведення довідкової роботи щодо наказів і директив Міністра оборони України, начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, наказів командира бригади і його прямих начальників.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним завданням помічника командира бригади з правової роботи (юрисконсульта бригади) є організація і стан правової роботи в бригаді, яка, зокрема спрямована на правильне застосування та неухильне додержання вимог законодавства в бригаді. Такі функції помічник командира бригади з правової роботи може реалізовувати шляхом надання відповідних пропозицій та консультацій щодо вирішення питань правового забезпечення діяльності бригади. В межах певного питання помічник командира бригади з правової роботи уповноважений надавати письмові висновки з роз`ясненням та пропозиціями щодо вирішення поставленого питання.

Між тим, указаними вище положеннями пунктів 99, 100 Статуту на помічника командира бригади з правової роботи (юрисконсульт бригади) не покладено повноважень вирішувати по суті питання щодо звільнення військовослужбовця з військової служби.

Як зазначалось вище, повноваження щодо розгляду рапорту військовослужбовця та надання відповіді по суті питань, поставлених у рапорті (у тому числі й щодо звільнення з військової служби), покладено саме на командира військової частини.

Водночас суд зважає і на те, що відповідно до абзацу 4 пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються саме командирами (начальниками) військових частин.

При цьому, як визначено нормами пункту 60 Статуту, у разі неможливості виконання службових обов`язків у зв`язку з відбуттям за межі гарнізону, через хворобу та з інших поважних причин командир (начальник) для виконання цих службових обов`язків призначає одного із заступників. Якщо штатний заступник відсутній і ніхто не був призначений командиром (начальником), командування бере на себе старший за посадою, а у разі відсутності старшого за посадою - старший за військовим званням, про що доповідає старшому командирові (начальникові).

Отже, законодавством визначено, якою уповноваженою особою здійснюється керівництво військовою частиною у разі неможливості виконання своїх обов`язків безпосередньо командиром, і серед таких осіб не визначено саме помічника командира бригади з правової роботи.

Доказів того, що станом на день розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби командир військової частини НОМЕР_1 не міг виконувати свої обов`язки, або ж на той час виконання таких обов`язків було покладено на помічника командира бригади з правової роботи (в даному випадку на помічника командира з правової роботи ОСОБА_7 ) як на старшого за посадою або за військовим званням у відповідності до вимог пункту 60 Статуту, відповідач в ході судового розгляду справи до суду не подав.

Отже, відповідачем по суті не було прийнято жодного рішення (ані про задоволення, ані про відмову у задоволенні рапорту позивача), що свідчить про неналежний розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби. Резолюція помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи на рапорті про звільнення з військової служби не є доказом належного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Враховуючи викладене, перевіряючи дії суб`єкта владних повноважень на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідач діяв не необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення (в даному випадку звільнення ОСОБА_1 про звільнення з військової служби), нерозсудливо та не у встановлений законом спосіб.

Разом з цим, надаючи оцінку твердженням відповідача у резолюції рапорту позивача про звільнення з військової служби про те, що в довідці МСЕК не визначено потреби у постійному сторонньому догляді, суд зауважує, що про необхідність у здійсненні за ОСОБА_2 постійного стороннього догляду та допомоги зазначено у заключенні ЛКК №693/19 від 20 лютого 2024 року, виданому КНП «Міська поліклініка №1 Чернівецької міської ради».

Однак, як свідчать обставини справи, відповідачем при вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби не було звернуто уваги на вказаний вище документ та, відповідно, не надано йому належної оцінки.

Стосовно посилань відповідача на ненадання документів, які підтверджують факт відсутності у ОСОБА_2 інших осіб І чи ІІ ступеня спорідненості, то такі суд оцінює критично, оскільки відповідачем як суб`єктом владних повноважень усупереч частині другій статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України до суду не подано доказів того, що документи, якими позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби, у тому числі й ту обставину, що він є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , є незаконними чи такими, що не відповідають дійсності.

До того ж, як вбачається зі змісту резолюції помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, яка міститься в рапорті позивача про звільнення з військової служби, в такій не міститься жодних відомостей про те, чи були належним чином розглянуті уповноваженою особою відповідача документи, якими позивач обґрунтовує, що він є єдиним членом сім`ї, який може здійснювати постійний догляд за своєю бабусею ОСОБА_2 , і що такими дійсно не підтверджується факт відсутності у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд за нею.

За наведених міркувань суд вважає необґрунтованими та передчасними висновки відповідача, що викладені в резолюції помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи ОСОБА_7 , про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Стосовно позовних вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я), то такі задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними. При цьому суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі №640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд зауважує, що у цій справі відповідачем неналежним чином розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби, а саме на рапорті міститься лише резолюція помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи із зазначенням про відсутність підстав для звільнення з військової служби. Однак, фактично, відповідачем, а саме командиром військової частини НОМЕР_1 або особою, яка на час розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби виконувала його обов`язки, не було прийнято по суті жодного рішення про задоволення чи про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 .

Крім цього, як зазначено судом вище, відповідач не надав належної оцінки всім документам, якими позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно, не вчинення відповідачем указаних вище дій унеможливлює здійснення судом оцінки таким документам та вирішення питання про звільнення позивача з військової служби.

Отже, враховуючи викладене у своїй сукупності, з огляду на обставини цієї справи, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача в межах спірних правовідносин буде визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», із зобов`язанням військову частину НОМЕР_1 розглянути такий рапорт з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 04 грудня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 ), відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_10 ).

Суддя О.П. Лелюк