Справа № 344/14584/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 344/14584/24 пров. № А/857/27248/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2024 року у справі № 344/14584/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Пастернак І.А.,

дата ухвалення рішення 14.10.2024,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту судового рішення 16.10.2024,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування постанови №2513 від 23.07.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позову зазначила, що постановою заступника начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківської області №2513 від 23.07.2024 її притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п. 176.1 ст. 176, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, наказу Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» накладено штраф у розмірі 680 грн.

Всупереч приписам ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) у протоколі про правопорушення не вказані факти, які можуть свідчити про наявність складу правопорушення, яке поставлене у вину. Без конкретних даних про те, які саме порушення були допущені при цьому неможливо встановити об`єктивну сторону правопорушення, відтак протокол ні як джерело доказів, ні як акт обвинувачення функцій не виконує. Крім того, справа розглянута без неї, даних про її належне повідомлення немає.

Щодо самих доводів посадової особи про встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення слід зазначити, що такі висновки ґрунтуються виключно на акті ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 12.06.2024 №11267/09-19-24-06/, відтак відповідач не виконав вимоги щодо посилання у постанові про накладення стягнення на докази які в повній мірі підтверджують факт скоєння адміністративного правопорушення позивачем. Вважає, що посилання контролюючого органу виключно на пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України не забезпечує фактичного зазначення конкретних підстав, а отже, наказ не містить зазначення підстав для призначення перевірки. Крім того наказ не містить фактичних обставин, які можуть бути визнані законом, як підставу для проведення перевірки. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки. Акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Таким чином, встановлення протиправності дій податкового органу щодо проведення перевірки без законних підстав є достатньою та самостійною підставою для визнання наслідків такої перевірки протиправними. Отже, доводи контролюючого органу, викладені в акті перевірки щодо встановлених порушень платником податків, не є достовірними, оскільки є лише відображенням фактичних дій податкового інспектора та його особистої думки, при цьому ці доводи не підтверджені належними і допустимими доказами.

Просила постанову заступника начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №2513 від 23.07.2024 про накладення адміністративного стягнення скасувати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.10.2024 у цій справі в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати таке як необґрунтоване та незаконне, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки посадової особи про встановлення факту чинення адміністративного правопорушення ґрунтуються виключно на акті Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 12.06.2024.

Лише 02.08.2024 закінчився строк для подання скарги на вказані рішення контролюючого органу вищого рівня, а 05.08.2024 позивач подала до суду адміністративний позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками відповідного акта.

Доводи контролюючого органу, викладені у акті перевірки щодо встановлених порушень платником податків, не є достовірними, оскільки є лише відображенням фактичних дій державного інспектора та його особистої думки, при цьому ці доводи не підтверджені належними і допустимими доказами.

Притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково має передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Своєю чергою, оскаржена постанова не містить доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 164-1 та ч. 1 ст. 165-1 Кодексу України про адміністративну відповідальність, що зумовлює відсутність складу адміністративного правопорушення.

Апелянт просила скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.10.2024 у цій справі та прийняти нове про скасування постанови від 23.07.2024 №2513, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що протоколи про адміністративне правопорушення №2499 та №2500 від 23.07.2024 (далі протоколи), оформлені компетентним органом в межах повноважень, наданих особі, яка його склала, чітко викладено суть правопорушення. У свою чергу, апелянт не зазначила у апеляційній скарзі суть порушення, пов`язаного з оформленням протоколу у справі про адміністративне правопорушення.

Окрім наведеного, апелянт, будучи позивачем у справі не скористався своїм правом заявити відповідне клопотання у порядку передбаченому, ст. 278 КУпАП, яка містить певного роду «запобіжник», що дозволяє дане питання дослідити перед початком розгляду справи.

Апелянт не навів причин неможливості заявити дане клопотання перед початок розгляду справи про адміністративне правопорушення, не звернувся із відповідним клопотанням до суду першої інстанції, а у апеляційній скарзі не навів причин неможливості реалізувати дане право з урахуванням визначеного Верховним Судом принципу «процесуальної економії».

Отже, сторона, яка заперечує склад адміністративного правопорушення, у даному випадку апелянт, не додала доказів, якими б спростовувалися обставини, наведені у протоколах про адміністративне правопорушення.

Посилання апелянта на судову практику ВС у справах: №320/6326/20 постанова від 22.06.2022; №520/3771/20 від 08.06.2022 не заслуговує на увагу, оскільки дані правові висновки стосуються справ про оскарження податкових повідомлень-рішень, а не проваджень у справах про адміністративне правопорушення. У зв`язку з наведеним, вважаємо, що дана судова практика не є релевантною по відношенню до обставин даної справи. Окрім наведеного, слід зазначити, що майже усе обґрунтування апеляційної скарги стосується питання оскарження податкових повідомлень-рішень, а отже не стосується предмету дослідження у справах про адміністративне правопорушення, що підтверджує безпідставність апеляційної скарги і законність рішення суду першої інстанції.

Ані нормами КУпАП, ані нормами ПК України не встановлено безпосередньої норми, яка б ставила в залежність від встановлення винуватості чи невинуватості у справі про адміністративне правопорушення дійсність (чинність) або законність прийнятого податкового-повідомлення рішення, оскільки воно врегульовано різними нормами діючого законодавства України.

Системний аналіз норм КУпАП та Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції судів у справах про адміністративні правопорушення дозволяє Суду Касаційної інстанції дійти висновку, що право закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення належить лише органу, який розглядає таку справу або ж суду, у передбачених статті 221 КУпАП випадках, та не відноситься до компетенції адміністративного суду, який перевіряє законність винесення суб`єктом владних повноважень постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала. Також зазначила, що покликання в акті перевірки на наказ Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» є протиправним, оскільки такий втратив чинність.

Просила апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечила повністю, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 165-1 КУпАП - порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або подання недостовірних відомостей, що використовуються в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншої звітності та відомостей, передбачених законами України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», порушення встановленого порядку використання та здійснення операцій з коштами Пенсійного фонду України, оскільки склад цього адміністративного правопорушення не залежить від суми, на яку це порушення здійснене.

Також, в діях позивача наявний і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164-1 КУпАП - неподання або несвоєчасне подання громадянами декларацій про доходи чи включення до декларацій перекручених даних, неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обов`язкову форму обліку, оскільки склад цього адміністративного правопорушення також не залежить від суми, на яку це порушення здійснене.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії №2513 від 23.07.2024 відповідає вимогам чинного законодавства, є законною та правомірною, а обставини, викладені в такій, підтверджуються належними та допустимими доказами.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав, що обставини, викладені у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №2500 від 23.07.2024 позивач вчинила порушення п. 176.1 ст. 176, п. 177.2, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині обліку ведення доходів і витрат, що виражаються в неналежному веденні книги обліку доходів і витрат, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 164-1 КУпАП.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №2499 від 23.07.2024, позивач вчинила порушення ст. 8, ст. 9, ч. 4 ст. 4, ч. 2, ч. 5 ст. 7, ч. 6 ст. 8, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині не нарахування та не перерахування до бюджету єдиного внеску із суми чистого оподаткованого доходу за перевіряємий період, в сумі 98941,39 грн., та єдиного соціального внеску із доходу, нарахованого у вигляді зарплати найманим працівникам, в сумі 6223,80 грн., відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 165-1 КУпАП.

Обставини вчинення адміністративного правопорушення зазначені у витягах з Акту перевірки, які, власне, і є доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Постановою заступника начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківської області №2513 від 23.07.2024 ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п. 176.1 ст. 176, п. 177.10 ст. 177 ПК України, наказу Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» накладено штраф у розмірі 680 грн.

Копії протоколів та постанови відповідач направив позивачу ФОП ОСОБА_1 23.07.2024.

Згідно з рекомендованим повідомлення про вручення, ОСОБА_1 отримала протоколи та постанову 31.07.2024.

Не погоджуючись із оскаржуваною постановою, позивач звернулася до суду із цим позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 164-1 КУпАП неподання або несвоєчасне подання громадянами декларацій про доходи чи включення до декларацій перекручених даних, неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обов`язкову форму обліку, тягне за собою попередження або накладення штрафу у розмірі від трьох до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 165-1 КУпАП порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загально обов`язкове державне пенсійне страхування, неподання, несвоєчасне подання, подання неза встановленою формою звітності щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або подання недостовірних відомостей, що використовуються в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншої звітності та відомостей, передбачених законами України "Про збір та облік єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування" і "Про загально обов`язкове державне пенсійне страхування", порушення встановленого порядку використання та здійснення операцій з коштами Пенсійного фонду України, тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичну особу - підприємця або особу, яка забезпечує себе роботою самостійно, від тридцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №2500 від 23.07.2024 позивач вчинила порушення п. 176.1 ст. 176, п. 177.2, п. 177.10 ст. 177 ПК України в частині обліку ведення доходів і витрат, що виражаються в неналежному веденні книги обліку доходів і витрат, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 164-1 КУпАП.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №2499 від 23.07.2024, позивач вчинила порушення ст. 8, ст. 9, ч. 4 ст. 4, ч. 2, ч. 5 ст. 7, ч. 6 ст. 8, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині не нарахування та не перерахування до бюджету єдиного внеску із суми чистого оподаткованого доходу за перевіряємий період, в сумі 98941,39 грн., та єдиного соціального внеску із доходу, нарахованого у вигляді зарплати найманим працівникам, в сумі 6223,80 грн., відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 165-1 КУпАП.

Як вірно встановив суд першої інстанції, постановою №2513 від 23.07.2024 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п. 176.1 ст. 176, п. 177.10 ст. 177 ПК України, наказу Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» накладено штраф у розмірі 680 грн.

Відповідно до положень ст. 86 ПК України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Акт перевірки документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 №727 (далі - Порядок № 727).

Відповідно до положень Розділу І зазначеного Порядку, акт документальної перевірки - документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки та відображає її результат.

Згідно приписів розділу II Порядку №727 акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного законодавства, законодавства з єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За таких обставин, акт документальної перевірки це документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення норм податкового, валютного законодавства, законодавства з єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Крім того, судом першої інстанції належно встановлено, що копії протоколів та постанови відповідач направив позивачу 23.07.2024 та отримані такі позивачем 31.07.2024.

Дослідивши зміст оскаржуваної постанови, з`ясовано, що така відповідає вимогам ст. 280 КУпАП в повному обсязі. Крім того, така містить посилання на акт перевірки від 12.06.2024.

Позивач стверджує, що справа була розглянута без неї, даних про її належне повідомлення немає. Проте, позивачу направлялось повідомлення, де позивачку запрошували з`явитись на 11.00. 23.07.2024 до Головного управління ДПС для складання та підписання протоколів про адміністративне правопорушення, та згідно з роздруківкою з сайту «Укрпошти» цю копію листа вручено позивачу особисто 15.07.2024.

Також, були складені акти про неявку позивача для складання та підписання протоколів про адміністративне правопорушення (а.с.64-65, 66-67).

Безпідставними є твердження позивача про те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог законодавства, оскільки такі твердження не підтверджено належними та достовірними доказами.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи підтверджено вчинення позивачкою порушень, зафіксованих як у акті перевірки, протоколах про адміністративне правопорушення та спірній постанові, а отже спірна постанова є правомірною, підстави для її скасування відсутні.

Щодо передчасності заявлених вимог, то суд зазначає, що рішення-повідомлення за своєю правовою природою є приписом податкових органів, за яким особа несе відповідальність, передбачену саме податковим законодавством.

В даному випадку йде мова про вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

На думку апеляційного суду, це два різних види відповідальності - які хоч пов`язані між собою, оскільки випливають з одних і тих же подій, однак не є наслідком одна одної, та відміна однієї відповідальності не обов`язково тягне за собою відміну іншої.

Також колегія суддів критично оцінює покликання апелянта на те, що у акті перевірки протиправно вказано порушення наказу Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», як такого, що втратив чинність, оскільки перевірка здійснювалася за період з 01.07.2019 по 31.12.2023, у частині якого спірний наказ був чинним (втратив чинність 16.07.2021).

Щодо інших доводів апелянта суд зазначає, що вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають, оскільки апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2024 року у справі №344/14584/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 03.12.24