Справа № 592/10390/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 р.Справа № 592/10390/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Корольова Г.Ю., вул. Першотравнева, 12, м. Суми, Сумська, 40009, по справі № 592/10390/24

за позовом ОСОБА_1

до Департамента патрульної поліції , Управління патрульної поліції в Сумській області

про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Департаменту патрульної поліції (надалі ДПП, відповідач), Управління патрульної поліції в Сумській област і (надалі УПП, відповідач 2), у якому просив скасувати постанову інспектора взводу №1 роти №3 батальйону УПП ОСОБА_2 серії БАД №518050 від 13.06.2024, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн за ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2024 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що на місці зупинки він попросив поліцейського пояснити причину зупинки, нащо поліцейський відповів, що причина зупинки порушення комендантської години, а також попросив поліцейського показати наказ коменданта про включення цього поліцейського до патруля. Вважає, що комендантська година не є підставою для зупинки автомобіля згідно зі ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки позивача зупинив працівник поліції, а не уповноважена особа, яка призначається наказом коменданта відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 березня 2019 року по справі № 686/11314/17, стверджує, що поліцейські не можуть вимагати у водія свідоцтво про реєстрацію автомобіля та полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, якщо у них немає доказів вчинення правопорушення. Також стверджував, що патрульний поліції ОСОБА_2 не був уповноваженою особою Національної поліції в розумінні постанови КМУ №573 від 08.07.2020, постанови КМУ від 29.12.2021 №1455 та постанови КМУ №1456 від 21.12.2021, тому не мав повноважень на зупинку та перевірку осіб і ТЗ, які під час комендантської години пересувалися містом Суми 12.06.2024.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що він керував ТЗ з технічно несправністю (на задніх ліхтарях нанесено тонування), вказав, що у оскаржуваній постанові у графі «суть адміністративного порушення» вказано, що порушенням з боку позивача є керування ТЗ з технічною несправністю, а саме на задніх ліхтарях нанесено тонування, про те, штраф патрульним поліції накладено за ч. 1 ст. 126 КУпАП, яка не передбачає відповідальності за керування ТЗ з технічною несправністю.

Також вважає, що суд першої інстанції не взято до уваги доводи позивача, що було порушено право позивача на ознайомлення з доказами вчинення адміністративного правопорушення, постанова поліцейським винесена без будь-якої підготовки до розгляду справи, належним чином не було роз`яснено процесуальні права, не забезпечено право на захист, не були дослідженні докази. В свою чергу це свідчить про винесення поліцейським постанови з порушенням вимог ст.ст.278, 279 КУпАП. Крім того, розгляд справи фактично був відсутній, були допущені порушення вимог, передбачених ст.268 КУпАП.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Наполягав на законності та обґрунтованості ухваленої постанови.

Відповідачі правом подання відзиву на позов не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Представники відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, відповідно до положень ст. 268 КАС України.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.

13.06.2024 інспектором взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області Захарченком В.Ю. була винесена постанова стосовно позивача ОСОБА_1 , в якій зазначено, що 12.06.2024 близько 23 год 40 хв в м. Суми пр-т. Свободи поблизу будинку № 4, було виявлено та зупинено транспортний засіб Daewoo Nubira, н.з. НОМЕР_1 , водій керував транспортним засобом з технічною несправністю, а саме: на задніх ліхтарях нанесено тонування після зупинки транспортного засобу під час спілкування не надав на вимогу поліцейського документи вказані в п. 2.1 а, б, ґ, чим порушив вимоги п. 2.4 Правил дорожнього руху України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн.

Підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що ОСОБА_1 12.06.2024 близько 23 год 40 хв в м. Суми пр-т. Свободи поблизу будинку № 4 керував транспортним засобом Daewoo Nubira, н.з. НОМЕР_1 під час дії комендантської години, а також з технічною несправністю, а саме на задніх ліхтарях нанесено тонування, при цьому не пред`явив посвідчення водія на право керування транспортним засобом, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова винесена в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про дорожній рух від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

За визначенням, наведеним у статті 14 Закону 3353-XII, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

У силу приписів статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху серед іншого зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 2.4 а ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1.

Відповідно до п.2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ін.

Частиною 1 ст.126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З наданого відповідачем відеозапису, судом встановлено, що 12.06.2024 близько 23 год 40 хв, водій ОСОБА_1 був зупинений в ході керування транспортним засобом Daewoo Nubira, н.з. НОМЕР_1 під час комендантської години та на автомобілі були затоновані стопсигнали, що вказує на законність зупинки цього транспортного засобу та пред`явлено законну вимогу надати згідно з п.2.4 а ПДР для перевірки документи зазначені у п.2.1 ПДР посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У свою чергу, позивач неодноразові вимоги поліцейського ігнорував і відмовлявся пред`явити вказані документи, до того ж поводив себе зухвало, образливо спілкувався з посадовими особами патрульної поліції, а тому його було повідомлено про адміністративну відповідальність за непред`явлення документів та в подальшому щодо нього було винесено оскаржувану постанову за порушення п.2.4а ПДР.

Стосовно доводів апелянта про відсутність у поліцейського права перевіряти документи позивача, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», в редакції чинній з 18.05.2024, у період дії воєнного стану та/або під час мобілізації (крім цільової) поліцейський має право вимагати в особи чоловічої статі віком від 18 до 60 років пред`явлення нею військово-облікового документа разом з документом, що посвідчує особу, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах.

Отже, поліцейський, під час дії воєнного стану, наділений правом перевіряти документів осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, зокрема:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху.

З дослідженого відеозапису колегією суддів встановлено, що лейтенант поліції ОСОБА_2 підійшов до транспортного засобу, яким керував Позивач та повідомив останньому підставу зупинки транспортного засобу відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», а саме те, що на території Сумської області установлено комендантську годину з 23:00 до 04:00 години, у тому числі шляхом заборони перебування громадян у встановлений період доби на вулицях та інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток, а також руху транспортних засобів, щозафіксовано на відеореєстратор Motorola Solutions VB-400 № 471953 (clip-0.mp4) (диск № 1), та про те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», позивач керуючи транспортним засобом, який був обладнаний засобом пасивної безпеки, а саме: ременем, не був пристебнутий, чим порушив вимоги п. 2.3 в ПДР, та на транспортному засобі були затоновані стоп сигнали, чим порушив вимоги п. 31.4.7 в ПДР, що зафіксовано на відеореєстратор Motorola Solutions VB-400 № 471953 (clip0.mp4).

Вказані обставини, з урахуванням наведених приписів чинного законодавства є достатніми, для висновку про законність та обґрунтованість зупинки транспортного засобу позивача.

Отже, вимога поліцейського пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1 є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги про безпідставність його зупинки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та нормативно-правовому регулюванні спірних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджено факт відмови позивача надати на законну вимогу поліцейського документи, визначені у п 2.1 ПДР України.

При розгляді цієї справи колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 25.03.2019 (справа №127/19283/17), а саме :«На думку скаржника, він мав право не пред`являти посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною. Такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи.»

Аналіз наведених вище положень нормативно-правових актів, а також висновків, викладених у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 25.03.2019 , дає підстави для висновку, що поліцейський має право вимагати у водія пред`явлення документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що така особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав) та безпосередньо при оформленні дорожньо-транспортної пригоди. У випадку, якщо поліцейський належним чином не зафіксував факту порушення особою Правил дорожнього руху, вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів, є неправомірними.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 15.03.2019 по справі №686/11314/17 та від 22.10.2019 по справі №161/7068/16-а.

Отже, у цій справі колегія суддів Верховного Суду виходила з того, що виконання водієм вимоги поліцейського щодо пред`явлення документів є самостійним обов`язком водія, який не залежить від правомірності чи неправомірності інший дій правоохоронця.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП про порушення позивачем пункту 2.4 а Правил дорожнього руху.

Що стосується посилання апелянта на правову позицією Верховного Суду, викладену у постанові від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17, згідно з якою поліцейські не можуть вимагати у водія будь-яких документів, якщо у них немає доказів правопорушення ПДР, то колегія суддів таку позицію не враховує, оскільки згідно з останньою правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові 02 грудня 2019 року у справі №766/10693/17, нормами чинного законодавства чітко встановлено, що водій під час керування транспортним засобом повинен мати вказаний поліс при собі, та пред`явити його на вимогу поліцейського.

Стосовно доводів апелянта про те, що в оскаржуваній постанові у графі "суть адміністративного правопорушення" вказано, що порушення з боку позивача є керування ТЗ з технічною несправністю (на задніх ліхтарях нанесено тонування) про те, штраф патрульним поліції накладено за ч. 1 ст. 126 КУпАП, яка не передбачає відповідальності за керування ТЗ з технічною несправністю, колегія суддів зазначає таке.

З дослідженої постанови встановлено, що у її пункті 5 міститься опис двох скоєних позивачем правопорушень, а саме:

1) керування автомобілем з технічною несправністю, що є порушенням п. 31.4.3 ПДР України, який міститься у розділі параграфу 31 (технічні несправності) ПДР України;

2) ненадання документів, вказаних у п. 2.1 ПДР України, що є порушенням п. 2.4а ПДР України.

Відповідальність за перше правопорушення визначена ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (340 грн).

Відповідальність за друге правопорушення визначена ч. 1 ст. 126 КУпАП у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (425 грн).

Вказане дає підстави для висновку, що адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП, які згідно ст. 36 КУпАП, розглянуті поліцейським одночасно в одному провадженні.

Стосовно доводів про порушення прав позивача під час розгляду справи колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Дослідженим відеозаписом підтверджено, що поліцейським була дотримана передбачена КУпАП процедура розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності: повідомлено про суть вчиненого ним правопорушення; роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; ознайомлено з доказами, оголошено про прийняте рішення. Хоча своїми діями позивач намагався перешкоджати виконанню інспектором своїх службових обов`язків і вся поведінка ОСОБА_1 була направлена на це.

Отже, твердження апелянта про порушення поліцейським вимог ст. 268, 278, 279 КУпАП спростовано судом апеляційної інстанції вході розгляду цієї справи.

Окремо колегія суддів зазначає, що позивач вимагав у поліцейського надати йому безоплатного адвоката, на що поліцейський повідомив про те, що він має право запросити позивачеві безоплатного захисника лише у випадку затримання позивача, а також запропонував позивачеві самостійно знайти собі захисника.

Колегія суддів зазначає про правильність твердження поліцейського про те, що позивач не позбавлений права самостійного вибору захисника та відсутності підстав для надання йому безоплатного захисника з огляду на таке.

Вичерпний перелік категорії фізичних осіб, які мають на безоплатну вторинну правничу допомогу чітко визначений у ст. 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», натомість позивач не вказав жодної обставини, яка б свідчила, що він віднесений до будь-якої особи з категорій осіб, яка має право на безоплатну вторинну правничу допомогу. Отже, вимога позивача про наявність у поліцейського надати йому безоплатного захисника не ґрунтується на законі, а отже є безпідставною та не доводить порушень прав позивача або процедури адміністративного провадження.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова серії БАД №518050 від 13.06.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, винесена інспектором взводу №1 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області Захарченком В.Ю. в межах своїх повноважень, адміністративне стягнення накладено в межах санкції статті, вина ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного вище адміністративного правопорушення підтверджується належними доказами по справі.

Колегія суддів враховує також практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні у справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" згідно з висновком якого будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати значної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху та, зокрема, швидкісного режиму у населеному пункті.

Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2023 року по справі № 592/10390/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк