Справа № 400/9013/24
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/9013/24

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести нарахування та виплату щомісячної індексації різниці грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн на місяць за період з 01.08.2019 до 30.07.2024,

В С Т А Н О В И В:

25.09.2024 позивач ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованій величині 4463 грн 15 коп в місяць за період з 01.08.2019 р. до 30.07.2024 р. , відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.03 р. № 1078, , із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення,

грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.04 р. № 44;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 4463 грн 15 коп в місяць за період з 01.08.2019 р. до 30.07.2024, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.03 р. № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.04 р. № 44.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 позовна заява була залишена без руху для порушення позивачем питання щодо поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами , заявленими за період з 27.09.2022 до 31.03.2024, які на думку суду заявлені з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 26.09.2024, позивач подав заяву, в якій просив відкрити провадження у справі, посилаючись на те, що позов поданий з дотриманням строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивач отримала 31.07.2024, тобто на наступний день після звільнення з військової служби 30.07.2024.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 прийнята до розгляду позовна заява та відкрито провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог щодо:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачці щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн в місяць за період з 01.08.2019 до 18.07.2022 та з 01.04.2024 до 30.07.2024, відповідно до абзаців три, чотири, шість пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- зобов`язання відповідача провести нарахування та виплатити позивачці щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн в місяць за період з 01.08.2019 до 18.07.2022 та з 01.04.2024 до 30.07.2024, відповідно до абзаців три, чотири, шість пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Також ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 повернута в частині таких позовних вимог щодо:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачці щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн в місяць за період з 19.07.2022 по 31.03.2024, відповідно до абзаців три, чотири, шість пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- зобов`язання відповідача провести нарахування та виплатити позивачці щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн в місяць за період з 19.07.2022 по 31.03.2024, відповідно до абзаців три, чотири, шість пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 07.10.2024 про повернення позовної заяви в частині позовних вимог заявлених за період з 19.07.2022 по 31.03.2024, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки до 19.07.2022 чинне законодавство не обмежувалоа жодним строком право звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, але з 19.07.2022 таке право було обмежене трьома місяцями ( ч. 2 ст. 233 КЗпП України), але відлік яких починався з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при звільнені.

Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що письмове повідомлення про суми нараховані та виплачені позивачу при звільнені, позивач дізналась 31.07.2024, тоді як була звільнена з військової служби 30.07.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач військова частина НОМЕР_1 зазначає, що позивач дійсно пропустила строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 до 30.04.2023, оскільки про в цей період строк звернення обмежений трьома місяцями з дня коли працівник дізнався або мав дізнатись про порушене право, посилаючись при цьому на постанови Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду та ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що наказом командира військової частина НОМЕР_1 по особовому складу від 03.07.2024 №37-РС ОСОБА_1 звільнена з військової служби у відставку у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 по стройовій частині від 30.07.2024 №189 ОСОБА_1 з 30 липня 2024 року виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Отже, позивач є такою, що звільнена з військової служби 30.07.2024.

25.09.2024 позивач звернулась до суду з позовом, в якому заявлені вимоги, які стосуються остаточного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби, зокрема щодо не виплати під час звільнення індексації грошового забезпечення за період часу з 01.08.2019 до 30.07.2024.

До позовної заяви позивач додала копії довідок від 31.07.2024 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та про розмірі щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абзацу восьмого пункту 7 постанови КМУ від 17.07.1992 №393.

Постановляючи ухвалу про повернення позову в частині вимог заявлених за період з 19.07.2022 до 31.03.2024, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги заявлені з пропуском строку звернення до суду, який становить три місяці з дня, коли позивач дізналася про порушення свого права, але позивач не порушив питання щодо поновлення пропущеного строку.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Завданням адміністративного судочинства в силу приписів частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Апеляційний суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ були внесені зміни до норм КЗпП України.

Так, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно з новою редакцією статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Суд першої інстанції встановив, що вимоги позивача в цій справі стосуються не нарахування та не виплати йому індексації-різниці грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.08.2019 до 30.07.2024. Водночас, позивач звернувся до суду лише у вересні 2024 року щодо вимог за період з 19.07.2022 до 31.03.2024, тобто поза межами встановленого строку, при цьому не порушив питання щодо поновлення строку звернення з вимогами, заявленими за період з 19.07.2002 до 31.03.2024.

Позиція представника апелянта зводиться до того, що позовна заява подана у тримісячний строк з дня отримання апелянтом довідок щодо розмірів нарахованого грошового забезпечення 31.07.2024.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, апеляційний суд зазначає таке.

Заробітна плата в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України означає винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праця», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ зі змінами).

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) (частина перша, друга статті 3 Закону України «Про компенсацію громадинам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ).

Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

На належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013.

Так, Конституційний Суд України у вказаному Рішенні виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

У пункті 2.2 Рішення від 15.10.2013 №9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Таким чином, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника.

Виходячи з цього, очевидним є те, що спір про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, стосується заробітної плати військовослужбовця.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику при звільненні заробітної плати, обмежений, зокрема і трьома місяцями з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому, дія статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення (30.07.2024) частина друга 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ, яка у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлює тримісячний строк звернення до суду з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

З огляду на вказане апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги, заявлені за період з 01.08.2019 до 18.07.2022 включно, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Натомість позовні вимоги, заявлені за період з 19.07.2022 до 30.07.2024, заявлені позивачем 25.09.2024, з дотриманням строку звернення до суду, який встановлений частиною 2 статті 233 КЗпП України, з огляду на таке.

Як встановив апеляційний суд та вбачається з позовних вимог, предметом позову є право позивача на отримання всіх належних позивачу сум при звільненні з військової служби 30.07.2024, та такими сумами позивач вважає індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.08.2019 до 30.07.2024.

Частина друга статті 233 КЗпП України встановлює, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, із заявою про вирішення трудового спору працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

При цьому частиною 1 статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Отже, перебіг тримісячного строку звернення до суду починає облік з дня одержання працівником повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати.

Матеріали справи не містять, та відповідач не вказує про надання апелянту у день звільнення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені апелянту при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати.

Натомість апелянту були видані довідки, датовані 31.07.2024, для подання їх до пенсійного органу при зверненні за призначенням пенсії.

Вказані довідки не є письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені апелянту при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати.

Натомість, позов до суду був поданий 25.09.2024, тобто менш ніж через два місяці після звільнення апелянта з військової служби та отримання довідок від 31.07.2024.

При цьому, апеляційний суд зазначає про неможливість пропуску строку, який не почав свій відлік.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, наявність підстав для залишення без руху позовної заяви для порушення питання щодо поновлення строку звернення до суду та, як наслідок, наявності правових підстав для повернення позовної заяви в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022 до 31.03.2024.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин (щодо предмету спору, щодо наявності доказів отримання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права при вирішення питання стосовно дотримання позивачем строків звернення до суду, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала - скасуванню, з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись 2-12, 72-78, 242, 294, 308, 311, 312, п. 1 та п.4 ч. 1 ст. 320, ст. ст. 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

Скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі №400/9013/24 про повернення позову в частині позовних вимог, заявлених за період з 19.07.2022 до 31.03.2024.

Справу №400/9013/24 повернути для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03.12.2024

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький