Справа № 380/29146/23
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування і невиплати позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 24.08.2023 року в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком 6279,00 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 24.08.2023 року у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком 6279,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум (450,00 грн) стягнути на користь позивача задіяну матеріальну і моральну шкоду 12558,00 грн;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві, дружині ОСОБА_2 , дві пенсії на поховання її чоловіка і стягнути з відповідача матеріальну і моральну шкоду у розмірі двох пенсій з індексацією;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати пенсії позивачеві відповідно до вимог чинного законодавства, Закону України «Про пенсійне забезпечення», для непрацездатних осіб з урахуванням мінімальної зарплати і врахуванням страхового стажу роботи;

- зобов`язати відповідача правильно нарахувати і виплатити позивачеві пенсію, яка забезпечить виконання ст.ст.46, 48 Конституції України в розмірі, який забезпечить достойний рівень життя в Україні, Закону України «Про пенсійне забезпечення», де вказано, що мінімальна пенсія (15 років) = мінімальній заробітній платі з урахуванням стажу 38 років, а саме: 16973,33 грн * 12 = 203680,00 (за 2023 рік) з індексацією;

- стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суму пенсійних виплат в розмірі (16973,33 4567,70 = 12405,63 * 12 = 148867,60 грн за 2023 рік);

- стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну і моральну шкоду 148867,60 + 148867,60 = 297735,20 грн.

Посилається на те, що він є учасником війни та має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У серпні 2023 відповідач виплатив їй разову грошову допомогу до Дня Незалежності у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2023 року №754, а саме - 450,00 грн. Водночас, на переконання позивача, така допомога мала бути виплачена їй у розмірі, визначеному ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону від 25.12.1998 року №367-ХІV), тобто, не менше трьох мінімальних пенсій за віком. Також позивач покликається на те, що рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020 (справа №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст.12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Крім того, вказала, що відповідач не виплатив позивачеві дві пенсії на поховання її чоловіка ОСОБА_2 . Зазначила, що вказаними діями та бездіяльністю їй заподіяна моральна шкода. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом. Просить позов задовольнити повністю.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що позивачу, як учаснику війни, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби» нараховано та виплачено 450,00 грн грошової допомоги до Дня Незалежності у 2023 році відповідно до чинного законодавства України. Зазначив, що у 2023 році виплата щорічної разової грошової допомоги до Дня Незалежності України має здійснюватися у розмірах, визначених в Порядку здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2023 року №754. Між тим, вказав, що цей Порядок затверджено у відповідності до абз.3 підп.2 п.22 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відповідно до якого в умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування. Щодо виплати допомоги на поховання чоловіка позивача, ОСОБА_2 , зазначив, що така допомога була виплачена в листопаді 2015 року особі, яка надала необхідні для виплати документи, а саме ОСОБА_3 . Щодо стягнення моральної шкоди вказав. Що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту завдання їй Головним управлінням моральної шкоди. Не доведено наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) управління та виникненням моральних страждань чи погіршення здоров`я позивача. За таких обставин, вважає, що дії відповідача є такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою судді від 22.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та поновлено строк звернення до адміністративного суду з наведеним позовом; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 19.04.2024 року зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зразковій справі №440/14216/23 (№Пз/990/7/23).

Ухвалою суду від 02.12.2024 року поновлено провадження у справі.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач, ОСОБА_1 , відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є учасником війни і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників війни.

З 10.08.1990 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У серпні 2023 року відповідач виплатив позивачу разову грошову допомогу до Дня Незалежності України за 2023 рік в розмірі 450,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2023 року №754.

Не погодившись із розміром виплаченої щорічної разової грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2023 рік, вважаючи, що така мала бути виплачена у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин (Закон №3551-XII), цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно ст.2 Закону №3551-XII, законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Відповідно до ст.4 Закону №3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно зі ст.8 Закону №3551-XII, учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники тилу, а також інші особи, передбачені цим Законом.

Пільги для учасників війни передбачені ст.14 Закону №3551-XII.

Зокрема, частиною 5 ст.14 Закону №3551-XII передбачено виплату учасникам війни щорічної разової грошової допомоги.

Така грошова допомога була запроваджена ще з 01.01.1999 року шляхом внесення змін до Закону №3551-ХІІ Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №367-XIV від 25.12.1998 року та доповненням статті 14 частиною четвертою наступного змісту:

«Щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього СРСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком, іншим учасникам війни - у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.».

У подальшому ця норма зазнавала неодноразових змін та була предметом судових розглядів як у судах загальної юрисдикції, так і Конституційному Суді України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо разової грошової виплати ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань» від 20.03.2023 року №2983-IX, який набрав чинності з 15.04.2023 року (далі Закон №2983-IX), частину 5 статті 14 Закону №3551-XII викладено у новій редакції наступного змісту:

«Щороку до Дня Незалежності України учасникам війни виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Відповідно до частини сьомої статті 20 Бюджетного кодексу України, частини п`ятої статей 12-15, частини першої статті 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частини третьої статей 6-1-6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» Кабінет Міністрів України 21.07.2023 року прийняв постанову №754 «Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань».

Цією постановою, серед іншого, затверджено «Порядок використання коштів державного бюджету для забезпечення соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань».

Також цією постановою затверджено «Порядок здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі Порядок №754).

Згідно з підп.5 п.3 цього Порядку, грошова допомога виплачується до 24 серпня 2023 року в такому розмірі: учасникам війни та колишнім в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, особам, яких було насильно вивезено на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 450 гривень.

Порівняння зазначених редакцій ч.5 ст.14 Закону №3551-XII та Порядку №754 демонструє очевидну різницю в розмірах щорічної разової грошової допомоги, при цьому не на користь допомоги, запровадженої Законом №2983-IX та Порядком №754, яка за розміром значно менша тієї допомоги, яку отримували учасники війни до внесення змін до Закону.

Так, у ситуації позивача, яка є учасником війни, у зв`язку із внесеними Законом №2983-IX змінами до ч.5 ст.14 Закону №3551-XII та передачі повноважень з визначення розміру допомоги Кабінету Міністрів України, щорічну разову грошову допомогу в розмірі 6279,00 грн замінено на щорічну разову грошову допомогу в розмірі 450,00 грн.

При цьому, виходячи зі змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати грошової винагороди ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань» законодавець не пов`язував зменшення розміру допомоги учасникам війни із запровадженням воєнного стану, фінансовими можливостями чи іншими винятковими обставинами.

Покликання відповідача в обґрунтування відзиву на позовну заяву в цій частині на те, що Порядок №754 затверджено на виконання абз.3 підп.2 п.22 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у зв`язку із запровадженням воєнного стану є безпідставним, оскільки преамбула цього Порядку не містить покликання, що він прийнятий на виконання абз.3 підп.2 п.22 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України.

Натомість, переслідуючи мету підняття патріотичного духу Закон №2983-IX скасував раніше визначені на законодавчому рівні розміри допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни, а уряд встановив їх розмір на рівні значно нижчому того, що раніше передбачав Закон (у випадку позивача 6279,00 грн проти 450,00 грн), що очевидно не сприятиме досягненню мети прийняття цього Закону.

До того ж, за змістом ст.14 Закону №3551-XII, як до внесення змін Законом №2983-IX, так і після, спірна допомога визначена законодавцем саме як «грошова», відтак розмір такої допомоги є ключовим параметром для її адресатів.

Також безпідставним є покликання відповідача на висновки Верховного Суду у постанові від 01.12.2022 року у справі №580/2869/22, оскільки у постанові від 13.06.2023 року №560/8064/22 Верховний Суд відступив від таких висновків.

Порівнюючи дві редакції ч.5 ст.14 Закону №3551-XII з одного боку видається, що разова щорічна грошова допомога до Дня Незалежності України, що передбачена ч.5 ст.14 Закону №3551-ХІІ у редакції Закону №2983-ІХ, за своєю назвою, тобто суто за формальним критерієм, є новим видом соціального забезпечення.

З іншого боку, за своїм змістом та ознаками (щорічна системність; разовий характер; обов`язковість виплати; коло осіб, на яких поширюється) вона є аналогічною разовій грошовій допомозі до 5 травня, що виплачувалась учасникам війни до внесення Законом №2983-ІХ відповідних змін до ч.5 ст.14 Закону №3551-ХІІ.

Оскільки частина цієї статті «у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України» не є новою у правовому регулюванні питання застосування згаданої пільги для ветеранів війни, то наявні підстави вважати, що разова грошова виплата до Дня Незалежності України є зміненою за умовами та підставами виплати щорічною разовою грошовою допомогою до 5 травня, шляхом безпосереднього внесення змін до спеціального Закону №3551-ХІІ (а не через бюджетне законодавство та надання відповідних повноважень Кабінету Міністрів України з метою подальшого ухвалення ним рішення щодо визначення розмірів соціальних гарантій).

Отже, за своєю природою передбачена ч.5 ст.14 №3551-XII виплата є щорічною разовою грошовою допомогою і приурочення її виплати до різних дат, зміна порядку її виплати, не змінює її природи саме як грошової допомоги учасникам війни.

Відтак, запроваджену Законом №2983-ІХ разову грошову виплату до Дня Незалежності України за її правовою природою не слід вважати новим видом соціального забезпечення для учасників війни.

Водночас, зміна розміру допомоги у зазначений спосіб звужує досягнутий високий рівень соціального захисту учасників війни, відтак не може вважатись рівноцінною, як це передбачає ст.2 Закону №3551-XII, що, своєю чергою, суперечить також ст.ст.17, 22 Конституції України.

Крім того, суд враховує, що спірна допомога не належить до тих прав, які відповідно до ст.92 Конституції України можуть визначатись виключно законами. Частину 5 ст.14 Закону №3551-XII викладено у новій редакції, розмір спірної допомоги не визначено, а лише делеговано право з його визначення Кабінету Міністрів України.

Тому, скасування визначення розміру спірної допомоги на рівні закону та делегування повноважень з його визначення Кабінету Міністрів України не може вважатись рівноцінною заміною раніше встановлених пільг у розумінні ст.2 Закону №3551-XII і свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих соціальних прав та невідповідність з цих підстав положень Закону №2983-IX ст.22 Конституції України.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у рішенні від 05.03.2024 року у зразковій справі №440/14216/23.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що позивач має право на отримання грошової допомоги до Дня Незалежності України в 2023 році в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, як учасник війни.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд відповідно до п.4 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи висновки, викладені Верховним Судом у рішенні від 05.03.2024 року у зразковій справі №440/14216/23, вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо виплати позивачеві щорічної разової грошової допомоги за 2023 рік як учаснику війни у меншому розмірі, ніж три мінімальних пенсії за віком, та зобов`язати відповідача здійснити позивачеві перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги як учаснику війни за 2023 рік відповідно до ч.5 ст.14 Закону №3551-XII, у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

Обраний спосіб захисту порушеного права позивача є достатнім та належним для її ефективного відновлення.

Щодо вимог про виплату двох пенсії на поховання чоловіка позивача ОСОБА_2 , суд враховує наступне.

Згідно зі ст.53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п.5.1 розділу V «Звернення за допомогою на поховання», особа, яка звертається по допомогу на поховання, подає до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, заяву про виплату допомоги на поховання та довідку про смерть пенсіонера або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (додаток 14 до Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року №1269/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 року за №691/15382).

Як видно з матеріалів справи, виплата пенсії ОСОБА_2 припинена з 01.12.2015 року у зв?язку зі смертю одержувача 19.11.2015 року. Допомога на поховання ОСОБА_2 була виплачена влистопаді 2015 року особі, яка надала необхідні для виплати документи, а саме: ОСОБА_3 .

На час оформлення допомоги на поховання ОСОБА_2 допомога на поховання виплачувалась за разовим дорученням підприємствами поштового зв??язку. Разове доручення виписувалось на ім?я особи, яка здійснила поховання, і дійсне було тільки до кінця того місяця, в якому воно було виписано.

Суд встановив, що разове доручення на виплату допомоги на поховання ОСОБА_2 в розмірі 2625,10 грн (пенсійна виплата ОСОБА_2 на день смерті становила 1312,55 грн) видано управлінням 19.11.2015 року ОСОБА_3 .

Отже, виплату допомоги на поховання пенсіонера ОСОБА_2 було здійснено відповідно до чинного законодавства, яке діяло на момент звернення за виплатою допомоги на поховання.

А тому, позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо позовних вимог про «визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання його правильно нарахувати і виплатити позивачеві пенсію, яка забезпечить виконання ст.ст.46, 48 Конституції України в розмірі, який забезпечить достойний рівень життя в Україні, Закону України «Про пенсійне забезпечення», де вказано, що мінімальна пенсія (15 років) = мінімальній заробітній платі з урахуванням стажу 38 років, а саме: 16973,33 грн * 12 = 203680,00 (за 2023 рік) з індексацією; стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми пенсійних виплат в розмірі (16973,33 4567,70 = 12405,63 * 12 = 148867,60 грн за 2023 рік», то такі не обґрунтовані жодними належними та допустимими доказами, не вказано що само порушено відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачеві пенсії, не надано заяв про перерахунок пенсії, за якими пенсійним органом відмовлено в такому перерахунку, як і не надано протоколів про перерахунок пенсії, зі змісту яких було б видно порушення прав позивача в частині невірного нарахування розміру пенсійної виплати.

Обґрунтування наявності вказаних обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як передбачено ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За приписами ч.2 ст.79 КАС України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Таким чином, наведеними положеннями процесуального закону передбачено, що сторони судового процесу, зокрема, позивач повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

Тобто обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.

Втім, позивач не обґрунтувала позовні вимоги в цій частині, як і не зазначила (не надала) докази, що б підтверджували спірні, на її думку, обставини.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині «визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання його правильно нарахувати і виплатити позивачеві пенсію, яка забезпечить виконання ст.ст.46, 48 Конституції України в розмірі, який забезпечить достойний рівень життя в Україні, Закону України «Про пенсійне забезпечення», де вказано, що мінімальна пенсія (15 років) = мінімальній заробітній платі з урахуванням стажу 38 років, а саме: 16973,33 грн * 12 = 203680,00 (за 2023 рік) з індексацією; стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми пенсійних виплат в розмірі (16973,33 4567,70 = 12405,63 * 12 = 148867,60 грн за 2023 рік» є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст.22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п.51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п.54).

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у питаннях відшкодування моральної шкоди також наведена у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі №280/5216/19, від 07.03.2023 року №280/1530/20 та від 06.04.2023 року у справі №200/5144/20-а.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довела і суд не встановив, що її негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд приходить висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Щодо судового збору, то такий позивачем не сплачувався, оскільки відповідно до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» останній звільнений від його сплати.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги за 2023 рік як учаснику війни у меншому розмірі, ніж три мінімальних пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016; ) здійснити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги як учаснику війни за 2023 рік відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону від 25.12.1998 року №367-ХІV), у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.