Справа № 160/15208/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 160/15208/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

секретарі судового засідання Беседі Г.Р.,

за участі представника позивача Кобеляцького Д.М.,

представника відповідача Никитенка Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Шашликова Дениса Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1 ; Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в адміністративній справі №160/15208/21 (головуючий суддя першої інстанції Калугіна Н.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 25.09.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення:

від 31.10.2018 року №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, від 05.02.2019 року №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, №0-0407, від 28.02.2020 року №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, №40-0407, № 40-0407.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що податковим органом невірно визначено базу оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки без прийняття до уваги того, що об`єкти нерухомості знаходяться у спільній сумісній власності позивача та членів його родини. Також зазначає про пропуск відповідачем строку надсилання спірних рішень, які направлялися за колишньою податковою адресою позивача. Також посилається на безпідставність віднесення нерухомого майна до територіальної межі міста Нікополя та не зазначення в ППР детального розрахунку податкових зобов`язань.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2022 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Верховного Суду від 12.02.2024 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2022 року у справі №160/15208/21 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення:

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 35313,14 грн,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 8147,20 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 41084,63 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 9478,76 грн.,

від 28.01.2020 року № 0-0407 на суму 46050,55 грн.,

від 28.02.2020 року № 0-0407 на суму 131,85 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що нараховані контролюючим органом податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, повністю відповідають нормам чинного законодавства та рішенню Нікопольської міської ради від 31.01.2014 року №125-41/VI «Про затвердження містобудівної документації м.Нікополя», спірні податкові повідомлення-рішення сформовані та направлені у спосіб, що передбачений нормами ПК України.

Позивач також не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що податковий орган умисно направляв ППР за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач не проживає з 2006 року, а відтак не міг своєчасно отримувати спірні ППР. Проте, суд першої інстанції взагалі не звернув увагу на вказану обставину.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача та представник відповідача вимоги своїх апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, встановила таке.

Позивач - ОСОБА_1 є фізичною особою, РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачеві на праві приватної власності належать об`єкти нерухомого майна, а саме:

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 576,1 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 464,8 кв.м.;

- 1/3 частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 212,2 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 31,5 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 650,2 кв.м;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 171,5 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 280,3 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 1273 кв.м.;

- 447/1000 частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 6171,9 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 87,3 кв.м.;

- частина нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 430,7 кв.м.;

- квартира за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 364,4 кв.м.;

- будинок за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 102,8 кв.м.

Відповідачем за вказаними об`єктами нерухомого майна нараховані податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки, про що складені податкові повідомлення-рішення:

2017 рік:

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 36660,80 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 3687,04 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 1793,92 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 2756,48 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 1097,60 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 2974,72 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 905,39 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 35313,14 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 4161,28 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 201,60 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 8147,20 грн.,

від 31.10.2018 року № 0-0407 на суму 558,72 грн.,

за 2018 рік:

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 38599,61 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 1276,99 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 41084,63 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 650,04 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 3206,99 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 3460,90 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 4289,64 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 1053,36 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 4841,39 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 234,55 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 9478,76 грн.,

від 05.02.2019 року № 0-0407 на суму 2087,11 грн.,

2019 рік:

від 28.02.2020 року № 40-0407 на суму 34347,48 грн.,

від 28.02.2020 року № 40-0407 на суму 131,85 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 1431,34 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 46050,55 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 3879,22 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 3594,62 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 262,90 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 5426,57 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 1180,68 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 728,61 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 2339,38 грн.,

від 28.01.2020 року № 40-0407 на суму 4808,13 грн..

Розрахунки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017, 2018 та 2019 роки до спірних податкових повідомлень-рішень наявні в матеріалах справи (а.с.122-130 т.1).

Всі спірні податкові повідомлення-рішення направлені позивачу за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення, податкові повідомлення-рішення від 31.10.2018 року отриманні особою з прізвищем « ОСОБА_2 » 07.11.2018 року, податкові повідомлення-рішення від 05.02.2019 року та податкові повідомлення рішення від 28.01.2020 року, 28.02.2020 року не вручені адресату та повернуті на адресу відповідача з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 131, 133, 134 т. 1).

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно із підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Згідно із підпунктом 14.1.129.1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки;

Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи:

а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;

б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну;

в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання;

г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою;

ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а в силу положень підпункту 266.3.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до підпункту 266.3.2 пунтку 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно із підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (п.п.266.5.1 п. 266.5 статті 266 ПК України).

Порядок обчислення суми податку передбачений підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, а саме: обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку (підпункт «а»).

Особливості визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб передбачені підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК УКраїни, відповідно до якої:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Обчислення контролюючим органом суми податку з об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, здійснюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

Так, при прийнятті контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішень, відповідачем застосовано ставки податку, визначені рішенням Нікопольської міської ради VI скликання №5-57/УІ від 30.01.2015 року «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» з урахуванням змін і доповнень, що вносились Нікопольською міською радою у періоди з 2017 року по 2019 роки включно.

Згідно висновків Верховного Суду, сформованих під час перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанції в цій справі, Верховний Суд зауважив, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо податкової адреси позивача, як фізичної особи станом на час прийняття податкових повідомлень рішень. Судами першої та апеляційної інстанції не досліджено будь-який документ, який підтверджує податкову адресу позивача. Крім того, Верховний Суд звертав увагу на те, що судами попередніх інстанції не досліджено (перевірено) правомірність ставок податку. Проте, позивач зазначав про неправильність застосування ставок по об`єктах нерухомості.

Суд першої інстанції під час нового розгляду врахував висновки та мотиви Верховного Суду, викладені в постанові від 12.02.2024 року по цій справі.

Щодо надсилання позивачу податкових повідомлень-рішень за адресою: АДРЕСА_9 .

Згідно тексту адміністративного позову, позивач не проживає за вказаною адресою, а тому не отримував спірні податкові повідомлення-рішення.

ОСОБА_1 зазначає, що з 06 жовтня 2006 року проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 і вказаний факт підтверджується відміткою у паспорті «зареєстрований» на 12 сторінці та повідомленням органу реєстрації фізичних осіб (а.с.136 т.1).

Про зміну місця реєстрації позивачем завчасно повідомлено податковий орган ще у 2007 році, оскільки він оформлювався як фізична особа-підприємець та обирав спрощену систему оподаткування, так званий єдиний податок, що підтверджується витягами із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та з реєстру платників єдиного податку.

Натомість, відповідач наполягає, що контролюючому органу відома тільки одна адреса позивача: АДРЕСА_9 , про зміну податкової адреси у встановлений законом спосіб позивач податковий орган не повідомляв.

Так, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 , зареєстрований як ФОП з 11.04.2007 року та припинив діяльність 19.07.2023 року. Адреса місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 визначена: АДРЕСА_7 . При цьому, відомості реєстру не містять інформації щодо зміни місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 та дати такої зміни протягом перебування у статусі ФОП.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

За правилами пункту 70.7 статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Отже, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що надіслано фізичній особі, якщо його надіслано на адресу за місцем проживання (податковою адресою) або останнього відомого його місцезнаходження, при цьому податковою адресою платника податків фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом в постанові від 12.02.2020 року у справі №826/17798/18, контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.

Разом з тим, відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ІХ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 року №822 фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР (додаток 12) або Заяви за формою №5ДРП (додаток 13) відповідно.

Фізичні особи подають зазначені заяви особисто або через представника до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання), а у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання. Фізичні особи, які тимчасово перебувають за межами населеного пункту проживання, подають зазначені заяви особисто або через представника до будь-якого контролюючого органу.

Отже, процедура внесення змін до Державного реєстру та даних облікової картки пов`язується саме із виконанням фізичною особою як платником податків свого обов`язку щодо звернення до контролюючого органу із відповідною заявою за формою № 5ДР.

Однак, доказів звернення до податкового органу із заявою за формою №5-ДР позивачем не надано.

Разом з тим, матеріали справи містять заяви позивача, звернуті до Нікопольської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 10.12.2018 року, 21.01.2019 року, які складені у довільній формі, в яких позивач повідомляв про те, що його податкова адреса: АДРЕСА_7 , та просив направити податкові повідомлення-рішення на цю адресу. При цьому, згідно резолюцій керівництва на цих заявах, вказані заяви отримані відповідачем та повинні бути опрацьовані відповідними посадовими особами податкового органу (а.с. 27, 28 т.3).

Як встановлено судом першої інстанції, спірні податкові повідомлення-рішення датовані за 2017 рік - 31.10.2018 року, за 2018 рік - 05.02.2019 року, за 2019 рік - 28.01.2020 року та 28.02.2020 року.

При цьому, ППР за 2017 рік надіслані до звернення позивача із заявою від 10.12.2018 року на адресу - АДРЕСА_9 .

Однак, ППР за 2018 рік та 2019 рік також надіслані на вказану вище адресу без урахування заяв позивача від 10.12.2018 року та 21.01.2019 року.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуваючи на податковому обліку, інформував відповідача про свою податкову адресу: АДРЕСА_7 . Проте, спірні податкові повідомлення-рішення направлялись відповідачем не за цією адресою.

Вказані обставини відповідачем не спростовано.

При цьому, згідно пояснень представника позивача, особа під прізвищем « ОСОБА_2 », яка нібито отримала податкові повідомдення-рішення за 2017 рік, не є відомою позивачу.

Крім того, позивач в позові посилався на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року у справі №160/5800/19, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що належною адресою ОСОБА_1 є: АДРЕСА_7 , а не: АДРЕСА_10 .

Вказані обставини не заперечуються сторонами, однак, спірні ППР за 2017, 2018 роки направлялись раніше, ніж вказане рішення набуло чинності.

Позивач вважає, що направлення спірних ППР не за адресою його фактичного проживання призвело до їх неузгодженості та унеможливило оскаржити спірні ППР до суду.

Проте, судом першої інстанції вірно зазначено, що свідченням того, що позивач оскаржив ППР за 2017-2019 роки є подання даного позову, і до набрання чинності судовим рішенням у даній справі спірні ППР є неузгодженими, з чим погоджується колегія суддів.

Апеляційний суд звертає увагу, що питання своєчасного вручення спірних ППР позивачу за фактичною адресою мало би місто при поновленні строку звернення із позовом про оскарження таких ППР, натомість таке питання не є предметом спору в даній справі. Сам факт направлення не на податкову адресу позивача спірних ППР не призвів до негативних наслідків у вигляді остаточного позбавлення позивача на їх оскарження, оскільки свідченням зворотнього є даний спір, та як зазначалось до набуття чинності судовим рішенням у даній справі, спірні ППР є неузгодженими. При цьому, питання узгодження податкового зобов`язання може розглядатись під час іншого спору, наприклад, про стягнення податкового боргу.

Отже, з урахуванням всіх обставин, є недостатніми, та такими, що не призводять до скасування ППР доводи позивача щодо направлення спірних ППР не на його податкову адресу.

Крім доводів, щодо застосування відповідачем невірних ставок відповідного податку щодо трьох об`єктів нерухомого майна, позивачем не наведено інших суттєвих доводів щодо протиправності спірних ППР.

Розглядаючи доводи позивача щодо неврахування при визначенні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, факту нечинності рішення сесії Нікопольської міської ради від 31.01.2014 року №125-41/VI «Про затвердження містобудівної документації м. Нікополя», суд зазначає таке.

На думку позивача, податковий орган безпідставно нараховував податок за ставками м.Нікополя, що є порушенням ПК України по наступним адресам:

1) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул. Карла Лібкнехта, буд.173;

2) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.Карла Лібкнехта, буд. 179;

3) Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с.Дніпрове, вул. Центральна, буд. 9.

Відповідачем не заперечується той факт, що при складанні спірних ППР ним було застосовано рішення сесії Нікопольської міської ради №5-57/МІ від 30.01.2015 року «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», з урахуванням змін та доповнень у періоди 2017-2019 роках.

Вказане рішення у відповідності до приписів підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлює ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в межах міста Нікополь.

Позивач зазначає, що 31.01.2014 року Нікопольською міською радою було прийнято рішення «Про затвердження містобудівної документації м. Нікополя» №125-41/VI, яким міська рада затвердила містобудівну документацію «Проект внесення змін до генерального плану міста Нікополь Дніпропетровської області» з розрахунковим періодом до 2036 року, заходи з реалізації генерального плану з внесеними змінами та зміни меж міста та містобудівну документацію «Історико-архітектурний опорний план, межі і режими використання зон охорони пам`яток та історичних ареалів м.Нікополь Дніпропетровської області».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року у справі №160/7600/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 року визнано протиправним та нечинним рішення Нікопольської міської ради від 31.01.2014 року №125-41/VI «Про затвердження містобудівної документації м. Нікополя».

Постановою Верховного Суду України 24 січня 2023 року у справі №160/7600/20 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 року - змінено, виключивши з їх мотивувальної частини висновки про порушення Нікопольською міською радою норм частини сьомої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В решті оскаржувані судові рішення залишено без змін.

Отже, рішення Нікопольської міської ради від 31.01.2014 року №125- 41/VI «Про затвердження містобудівної документації м.Нікополя» визнано протиправним та не чинним.

На думку позивача, у зв`язку із визнанням нечинним вказаного рішення, об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресами: 1) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.Карла Лібкнехта, буд.173; 2) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.Карла Лібкнехта, буд.179; 3) Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с. Дніпрове, вул. Центральна, буд. 9, знаходяться поза межами міста Нікополь, а тому застосування рішення сесії Нікопольської міської ради №5-57/МІ від 30.01.2015 року «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» при обрахунку податку за наведені об`єкти, є неправильним.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно листа ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській обл. №415-0.171-428/40-18 від 19.12.2018 року, 1) будівлі розташовані за адресою м.Нікополь, вул.К.Лібкнехта, 173 та АДРЕСА_11 , відносяться до адміністративно територіальної одиниці Нікопольського району КОААТУ -. 2) будинок, розташований по АДРЕСА_8 взагалі відноситься до територіальної одиниці - Новоолександрівська сільська рада Дніпровський район Дніпропетровська область.

Згідно листа Виконавчого комітету Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області за №2619/0/2-23 від 21.12.2023 року нежитлова будівля (складське приміщення літ.«С») реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16, яке належить гр. ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (1/2 частина) та раніше мало поштову адресу: АДРЕСА_5 , та нежитлова будівля (овощесховище - А) реєстраційний номер нерухомого майна 16, яке належить гр. ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (1/2 частина) раніше мало поштову адресу: АДРЕСА_11 , по адміністративно-територіальному підпорядкуванню знаходяться на території Червоногригорівської селищної територіальної громади».

Отже, наведеним доказами підтверджено, що вказані об`єкти нерухомого майна не знаходяться в межах міста Нікополь.

Разом з тим, відповідач зазначає, що станом на час прийняття спірних ППР рішення Нікопольської міської ради від 31.01.2014 рооку №125- 41/VI «Про затвердження містобудівної документації м.Нікополя» було чинним, а тому відповідачем правомірно застосовано при визначені розміру податкових зобов`язань для об`єктів, що розташовані за адресами:

1) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.Карла Лібкнехта, буд.173;

2) Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Карла Лібкнехта, буд.179;

3) Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с. Дніпрове, вул. Центральна, буд. 9.

Верховний Суд у справі №804/8091/17 зазначив, що: «аналіз положень ст.58 Конституції України свідчить про те, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Конституційний принцип незворотності дії закону в часі неодноразово був предметом вивчення, проте в правозастосовній практиці проблема щодо особливостей його практичної реалізації залишається невирішеною. Єдиний виняток з описаного правила закріплений в ч.1 ст.58 Конституції України, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Суди попередніх інстанцій у справі №804/8091/17 встановили, що спірне Рішення прийняте поза межами повноважень, не у спосіб та не в порядку, встановленому законом. Верховний Суд визнав, що ч.2 ст.265 КАС України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, не визначає можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним».

В цій справі, Касаційний суд наголосив на неможливості зобов`язати платника податків виконати положення нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним та таким, що прийнятий поза межами повноважень, не в порядку та спосіб, передбачені законом. Отже, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що визнання протиправним та нечинним в судовому порядку рішення Криворізької міської ради в оскаржуваній частині унеможливлює його застосування при обчисленні ставок податку з орендної плати саме з моменту його прийняття. Суд касаційної інстанції зазначив, що застосування до фізичних/юридичних осіб нормативно-правових актів, які є протиправними, в будь-якому випадку є незаконним.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 року справі №260/2988/21, визнання протиправним і нечинним у судовому порядку рішення Яношівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 19 червня 2019 року №114 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Яношівської сільської ради на 2020 рік» в оскаржуваній частині унеможливлює його застосування при обчисленні ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, саме з моменту його прийняття. Застосування до фізичних/юридичних осіб нормативно-правових актів, які є протиправними, у будь-якому випадку є незаконним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійщов вірного висновку, що застосування рішення сесії Нікопольської міської ради №5-57/МІ від 30.01.2015 року «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» при обрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки щодо об`єктів нерухомого майна, які розташовані за адресами: 1) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.Карла Лібкнехта, буд.173; 2) Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.Карла Лібкнехта, буд.179; 3) Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с. Дніпрове, вул. Центральна, буд. 9, є протиправним, а посилання контролюючого органу в апеляційній скарзі на обгрунтованість спірних ППР в цій частині, є безпідставним.

Зазначене призводить до скасування податкових повідомлень-рішень, які прийняті щодо наведених об`єктів нерухомого майна, з чим погоджується колегія суддів.

Разом з тим, згідно розрахунків податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючим органом за 2017 рік та 2018 рік, такий податок за об`єкт, який розташований, за адресою: АДРЕСА_8 не нараховувався.

У розрахунку за 2019 рік податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за цей об`єкт також не нараховувався, однак, в розрахунку міститься інформація щодо нарахування цього податку за об`єкт: АДРЕСА_8 у розмірі 131,85 грн.. Вказаного об`єкту у володінні позивача на праві власності не має, що свідчить про безпідставне нарахування відповідачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за об`єкт: АДРЕСА_8 , та відповідно прийняття протиправного податкового повідомлення-рішення №0-0407 від 28.02.2020 на суму 131,85 грн..

Зазначена обставина відповідачем в апеляційній скарзі не спростована.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними податкових повідомлень-рішень:

- від 31.10.2018 року №0-0407 на суму 35313,14 грн. щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Нікополь, вул.К.Лібкнехта, 179,

- від 31.10.2018 року №0-0407 на суму 8147,20 грн. щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Нікополь, вул.К.Лібкнехта, 173,

- від 05.02.2019 року №0-0407 на суму 41084,63 грн. щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Нікополь, вул.К.Лібкнехта, 179,

- від 05.02.2019 року №0-0407 на суму 9478,76 грн. щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Нікополь, вул.К.Лібкнехта, 173,

-від 28.01.2020 року №40-0407 на суму 46050,55 грн. щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Нікополь, вул.К.Лібкнехта, 179,

- від 28.02.2020 року №40-0407 на суму 131,85 грн. щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Дніпро, вул. Центральна, буд. 9.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційних скаргах доводи по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції щодо предмета позову, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Кожне із спірних повідомлень-рішень суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, не перевищує суму для фізичних осіб - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час прийняття постанови складає 30280 грн..

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 ; Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в адміністративній справі №160/15208/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в адміністративній справі №160/15208/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2024 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко