Справа № 357/16150/24
Суддя: Орєхов О. І.
Дата ухвалення: 2024-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/357/147/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 грудня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Махненко Б. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ДПП Єжової Є.Ю.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області ДПП, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адмінінстративним позовом до Полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області ДПП, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, обгрунтовуючи тим, що 17.10.2024 інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону полку патрульної поліції місті Біла Церква та Білоцерківського району управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Лісовим Миколою Миколайовичем щодо нього винесено постанову серії ББА № 127646 за порушення передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП й накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Виходячи зі змісту постанови 07.10.2024 о 17 год. 45 хв. по вулиці Івана Мазепи, 25, водій керуючи ТЗ після зупинення працівниками поліції не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 А та п. 2.4 А ПДР України.

Рухаючись по вулиці Івана Мазепи приблизно в час вказаний у постанові особа у поліцейській формі, яка стояла в групі з особами одягнутими у військову форму з правої сторони за рухом ТЗ, подала жест рукою про зупинку ТЗ. Інша особа в поліцейській формі, а саме ОСОБА_2 підійшов та попросив надати документ що засвідчує його особу, разом із ним до нього підійшли 3 особи у військовій формі. На його прохання поліцейському виконати вимоги ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію» та назвати підставу для зупинки ТЗ поліцейський вказав що його авто має пошкодження і що в нього є підстави вважати, що він причетний до вчинення ДТП (пошкодження на авто поліцейський міг побачити тільки після зупинки ТЗ зі сторони водія). Він надав йому документи і підтвердження того що, 04.09.2024 він потрапив в ДТП, цю подію було зафіксовано працівниками поліції та відповідні матеріали знаходяться на розгляді в Білоцерківському суді. Після чого поліцейський видумав ще одну підставу для зупинки ТЗ, ніби то його авто має технічну несправність, і це дає йому право перевірити його документи.

Тобто, у поліцейського не було жодної законної підстави для зупинення його транспортного засобу. Окрім цього, поліцейський просив надати документ, який посвідчує особу, а не документи, які зазначені в п.2.1 А ПДР (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії).

На місці зупинки ТЗ поліцейський з`ясував його особу та всі необхідні відомості, окрім цього на своєму планшеті відкрив його посвідчення водія та без складання правопорушення, зачитавши його права, він заявив клопотання про перенесення розгляду справи. Клопотання було задоволено та перенесено розгляд справи на 17.10.2024 на 10.00 годину.

З поважних причин він не зміг бути присутнім на розгляді справи щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, а тому розгляд відбувся без його участі. Проте, в оскаржуваній постанові в графі 8 та 9 вказано, що від підпису відмовився, що не відповідає дійсності.

Просив суд постанову ББА № 127646 від 17.10.2024 року, якою визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП й накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн, скасувати та закрити справу. Судові витрати стягнути з Відповідача ( а. с. 1-7 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2024 ( а. с. 11 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Ухвалою судді від 08 листопада 2024 року відкрито провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області ДПП, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови. Повідомлено, що справу буде розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Розгляд справи було призначено в судове засідання на 18 листопада 2024 року ( а. с. 15-16 ).

18.11.2024 розгляд справи було відкладено на 03.12.2024 для повторного належного сповіщення відповідачів по справі ( а. с. 19-22 ).

25.11.2024 за вх. № 62326 судом отримано відзив на позовну заяву від Департаменту патрульної поліції ( а. с. 30-35), його представника ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності ( а. с. 36 ) з додатками ( оскаржувану постанову та дисками відеозапису) ( а.с. 37, 38 ).

Відзив мотивован наступним.

Відповідно до винесеної Відповідачем Постанови, 07.10.2024 о 17 год. 45 хв. водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: вул. Івана Мазепи, 25, м. Біла Церква, Київська область, керував транспортним засобом та після зупинки працівниками поліції не пред`явив для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п.п. 2.1.а), п. 2.4. а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), за що адміністративна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Пунктами 1.1,1.9 ПДР встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.4 ПДР водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пред`явити документи зазначені в п. 2.1 ПДР.

Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі, або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також Поліса, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 1 ст. 126 КУпАП).

Припне ч. 1 ст. 126 КУпАП є імперативним, та встановлює відповідальність у вигляді штрафу за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

При цьому, не пред`явлення для перевірки документів, зазначених у п. 2.1 ПДР. є самостійним складом адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

У ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського - пред`явити, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Поліс).

В графі номер 7 Постанови «До постанови додається» Поліцейським було вказано відео з боді камер Motorola VB 400 477937 та 477076, яка використовувались Поліцейськими у відповідності відповідно до наказу МВС № 1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки». Досліджуючи матеріали відео фіксації можливо встановити наступні обставини події:

Під час патрулювання поліцейськими було зупинено транспортний засіб та повідомлено про законну причину зупинки, а саме про те 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо- транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, що згідно п. 3, ч. 1, ст. 35 закону України «про Національну поліцію» є ознакою, що транспортний засіб причетний до дорожньо-транспортної пригоди.

О 17 год. 44 хв. на вимогу поліцейського пред`явити документи згідно п. 2.4.а ПДР України водій відмовився пред`явити документи, бо на його думку була «незаконна причина зупинки транспортного засобу». Поліцейський неодноразово повторював причину зупинки, коли є візуально наявні технічні несправності на транспортному засобі.

Позивач погодився, що він дійсно потрапив в ДТП 4-го вересня, але поліцейський не міг «побачити це з правого боку», коли ознаки ДТП знаходяться з лівого. Поліцейський пояснив, що він помітив несправність транспортного.засобу, та до зупинки ТЗ ніяк не виявив би, що ДТП сталось вже колись, це треба було перевірити, адже є наявна інформація.

О 17 год. 49 хв. Позивач повторно відмовився надати документи, які посвідчують особу.

О 17 год. 58 хв. було оголошено про початок розгляду справи, який в подальшому проведений без порушень, а згідно чинного законодавства та передбачені статтею 268 КУпАП та статтею 63 Конституції України, та запитує чи бажає Позивач скористатись якимось із них, зокрема надати пояснення, клопотання, і Позивач надав клопотання про перенесення розгляду справи на інший день, через тиждень, у зв`язку з тим, що бажає скористатись послугами юридичної допомоги. У письмовому вигляді надавати пояснення відмовився, причиною було «зламав руку», за слів Позивача. Поліцейський переніс розгляд справи на зручний для водія день, а саме на 17.10.2024 року на 10 год. 00 хв. до БПП в АДРЕСА_1 . Позивач стверджував, що він з`явиться.

17.10.2024 року о 10 год 00 хв Позивач не з`явився за вказаною адресою для винесення постанови. Зачекавши ще пів години, поліцейський о 10 год. 28 хв. розпочав розгляд справи відносно водія ОСОБА_1 , який в подальшому був проведений без порушень, а згідно чинного законодавства та передбачені статтею 268 КУпАП та статтею 63 Конституції України. Копія постанови була надіслана Позивачу.

Оцінивши докази у справі про адміністративне правопорушення за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, врахувавши значність вчиненого правопорушення, заслухавши пояснення Позивача, поліцейський, керуючись законом та правосвідомістю, постановив визнати винним Позивача, у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, та накласти на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гри. 00 коп. (чотириста двадцять п`ять грн), що в межах санкції даної статті та повідомлено порядок її оскарження Постанови, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 307, 308 КУпАП. В свою чергу від копії постанови позивач відмовився.

Взявши до уваги викладене вище, Відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а Постанова винесена з дотриманням всіх вимог встановлених КУпАП та Інструкцією, отже позов не підлягає задоволенню.

Просили суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної - відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 03.12.2024 позивач ОСОБА_1 підримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позові, просив його задовольнити, скасувати оскаржувану постанову та стягнути сплачений судовий збір.

Представник відповдіача Єжова Є.Ю. в судовому засіданні 03.12.2024 заперечувала проти позовних вимог позивача, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві, просила відмовити в позові.

В судовому засіданні 03.12.2024 було оголошено перерву до 04.12.2024 у зв`язку із закінченням робочого часу.

В судовому засіданні 04.12.2024 сторони по справі підтримали надані свої пояснення в судовому засіданні 03.12.2024. Крім того, було оголянуто відеозапис.

Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з ч.2 ст. 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Так, звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, позивачем не було пропущено десятиденний строк для остакрження постанови по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, оскільки при складанні оскарженої постанови 17.10.2024 позивач не був присутнім, така постанова була направлена позивачу 18.10.2024, про що в ній зазначено, отримано 26.10.2024 (зазначав позивач), що не спростовано з боку відповідача та направлено адміністративний позов до суду засобами поштового відправлення 26.10.2024, про що свідчить наявний в матеріалах справи поштовий конверт, тобто протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, оскаржуваною постановою у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 127646 від 17.10.2024, яка була винесена інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону полку патрульної поліції місті Біла Церква та Білоцерківського району управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Лісовим Миколою Миколайовичем, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП ( а. с. 9 ).

В оскарженій позивачем постанові зазначено, що 07.10.2024 о 17 год. 45 хв. в м. Біла Церква по вулиці Івана Мазепи, 25, водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ «Chevrolet Lacetti», номерний знак НОМЕР_1 , після зупинення працівниками поліції не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 А та п. 2.4 А ПДР України.

Застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, позивач зазначав про те, що у поліцейського не було жодної законної підстави для зупинення його транспортного засобу, а також поліцейський не вимагав в нього документи, які зазначені в п. 2.1 А ПДР, просив надати документ, який посвідчує особу.

Зі змісту ст. 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст.10 КУпАП).

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності ( ст. 7 КУпАП).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ч. 1, ст. 251 КУпАП).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року по справі № 463/1352/16-а, в якій зазначив, що «процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Так, 26.04.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження № К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

До того ж, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише в тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/1/17 від 26.04.2018.

Так, складаючи оскаржувану постанову та зазначаючи в ній порушення з боку позивача, яке виразилося в тому, що останній 07.10.2024 о 17 год. 45 хв. в м. Біла Церква по вулиці Івана Мазепи, 25, водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ «Chevrolet Lacetti», номерний знак НОМЕР_1 , після зупинення працівниками поліції не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 А та п. 2.4 А ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 126 КУпАП, інспектором в постанові зазначено, що до неї додається відеозапис з б/к Мotorolla 477937, 477076 ( п. 7 оскаржуваної постанови).

У статті 16 Закону України «Про дорожній рух» вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського - пред`явити, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Поліс).

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Згідно п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, внутрішніх військ МВС, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Згідно з п. 2.4 ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Відповідно до п. 2.4 ПДР водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пред`явити документи зазначені в п. 2.1 ПДР.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Отже, за приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України. Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.

А саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі, або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також Поліса, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 1 ст. 126 КУпАП).

Припис ч. 1 ст. 126 КУпАП є імперативним, та встановлює відповідальність у вигляді штрафу за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

При цьому, не пред`явлення для перевірки документів, зазначених у п. 2.1 ПДР, є самостійним складом адміністративного правопорушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 161/11159/16.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі 465/6677/16-а, у постанові КАС ВС від 24.01.2019 по справі № 201/6167/17, у постанові КАС ВС від 08.11.2018 по справі № 545/1792/16-а, у постанові КАС ВС від 21.12.2018 по справі № 175/1224/16-а.

Отже, вчинення з боку позивача порушення, за що передбачена адміністративна відповідальність, такий доказ має бути обов`язково вказаний у постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення зафіксоване як в автоматичному режимі так і не в автоматичному режимі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в постанові від 15 листопада 2018 року у справі № 524/5536/17.

Не надання належного доказу стосовно вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, що стало підставою для складання оскаржуваної постанови, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а тому недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в судовому засіданні було оглянуто відеозапис, наданий з боку відповідача разом з відзивом.

На вказаному запису, оглянутого в судовому засіданні ( 04.12.2024 ), встановлено наступне.

Так, дійсно 07.10.2024 позивач був зупинений працівниками поліції, працівник поліції ОСОБА_2 попросив надати водію документи, що посвідчують його особу у зв`язку із контрдеверсійними заходами. Також працівник поліції повідомив водію причину такого зупинення, ознаки причетності транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, згідно ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію». Працівник поліції неодноразово просив надати йому документи, що посвідчують його особу. Крім того, в подальшому поліцейський просив водія пред`явити документи згідно п. 2.1.а ПДР України ( 17 год. 44 хв. відеозапису ), але водій відмовився пред`явити документи, при цьому, наголошуючи про незаконність такої зупинки. До того ж, водій наголошував, що поліцейський не міг побачити пошкодження автомобіля, яке знаходиться з лівої сторони, а поліцейський зупиняючи його атомобіль перебував з права.

В подальшому, позивач погодився, що він дійсно потрапив в ДТП 4-го вересня, при цьому, на телефоні показав схему ДТП, але для того щоб переконатися в цьому, працівник поліції просив надати йому документи, щоб встановити особу задля перевірки інформації стосовно ДТП, про яку зазначав водій.

Після того, як водій відмовився на неодноразові вимоги поліцейського надати документи, було встановлено водія, яким виявився позивач.

В подальшому, з технічних проблем, не було оглянуто останні вісім хвилин відеозапису, однак, сторони не наполягали на оголошені перерви в судовому засіданні для надання з боку відповідача іншого запису, при цьому, позивач ОСОБА_1 підтвердив, що на запису ( 8 хвилин ), які не зміг оглянути суд, було оголошено про початок розгляду справи, однак, скористувавшись своїм правом, він звернувся з усним клопотанням про перенесення розгляду справи на інший день, через тиждень, у зв`язку з тим, що бажає скористатись послугами юридичної допомоги. Поліцейський переніс розгляд справи на зручний для водія ( позивача ) день, а саме на 17.10.2024 на 10 год. 00 хв. до БПП в АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 17.10.2024 о 10 год. 00 хв. позивач не з`явився за вказаною адресою для винесення постанови.

Зазначене вище, підтверджено в судовому засіданні під час розгляду справи з боку позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

З оглянутого запису, поліцейський о 10 год. 30 хв. розпочав розгляд справи, за результатими якої, відносно водія ОСОБА_1 було складено оскаржувану постанову.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» працівник поліції може застосовувати такі превентивні заходи: перевірка документів особи.

Отже, з оглянутого відеозапису доводи позивача, що поліцейський просив надати документ, який посвідчує особу, водночас поліцейський не вимагав в нього документи, які зазначені в п. 2.1 а ПДР, такі доводи останнього спростовуються, так як на відеозапису відображено, що інспектор, окрім документів, що посвідчують його особу, просив позивача пред`явити документи згідно п. 2.1.а ПДР України, які не були надані останнім.

Тому, достоменно встановлено, що на вимогу працівника поліції позивач не пред`явив для перевірки документу, що посвідчують його особу та посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

В свою чергу, не заслуговують на увагу доводи позивача, що поліцейський зупиняючи автомобіль має право вимагати у водія лише документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України, а саме посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, оскільки відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах у випадках, якщо якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення або якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення.

Стосовно посилань позивача, що у поліцейського не було жодної законної підстави для зупинення його транспортного засобу, то з цього приводу суд зазначає про таке.

Так, відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено вичерпний перелік можливих підстав для зупинення транспортного засобу. Відповідно поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху: 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту; 11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Відповідач в своєму відзиві так і представник в судовому засіданні зазначали, що під час патрулювання поліцейськими було зупинено транспортний засіб та повідомлено про законну причину зупинки відповідно до ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», а саме про те, що є ознаки, що транспортний засіб причетний до дорожньо-транспортної пригоди ( п. 3 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію».

Зазначене підтверджено і оглянутим в судовому засіданні відеозаписом, наданий з боку відповідача разом із відзивом, транспортний засіб позивача дійсно мав пошкодження.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, у відповідності до вимог ЗУ «Про Національну поліцію», поліцейський мав право на зупинку транспортного засобу та відповідно вимагати від особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи на керування відповідним транспортним засобом, якщо зовнішні ознаки транспортного засобу дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення (дорожньо-транспортної пригоди ).

Згідно положень частини першої статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до частини другої статті 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

За правилами частини третьої статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС УКраїни суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши зібрані у справі докази, фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що відповідачем доведено порушення з боку позивача Правил дорожнього руху України, а саме п. 2.1.а, п. 2.4.а ПДР України, чим останній скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки на вимогу працівника поліції не надав документи, в тому числі, посвідчення водія відповідної категорії.

Вимоги ст. 77 КАС України не виключають обов`язок позивача доводити ті обставини на які він посилається у своєму позові.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі 520/2261/19.

Тому, за таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, на думку суду, є доведеним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, з точки зору достатності доказів, матеріали справи про адміністративне правопорушення містять тієї сукупності доказів та доведеності наявності в діянні позивача, кваліфікованого адміністративного правопорушення.

Докази мають велике значення для правильного вирішення справи, оскільки саме на основі доказів ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. При розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Для використання доказу при розгляді справи необхідно, щоб він був відносним і допустимим.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( стаття 72 КАС Ураїни ).

Згідно ч. 3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області ДПП, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі.

Розмір судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 у справі № 543/775/17 (провадження №11-1287апп18).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 543/775/17 зазначено, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають, а розмір судового збору, який підлягає застосуванню складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст.139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналогічна правова позиція щодо суб`єкта, за рахунок якого слід стягувати витрати зі сплати судового збору в даній категорії справ викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 757/52466/18-а та Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 605,60 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 26.10.2024 ( а. с. 8 ).

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, не підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань і судовий збір в сумі 605,60 грн на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 2, 5, 6-10, 20, 72, 73, 77, 78, 122, 139, 159, 205, 229, 241-246, 255, 268, 286, 295 КАС України, ст. 7, 9, 182, 205, 247, 251, 252, 288, 289, 293 КУпАП, суд, -

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області ДПП, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області ДПП ( адреса місцезнаходження: 09109, Київська область, м. Біла Церква, вул. Сухоярська, буд. 18а );

Відповідач: Департамент патрульної поліції ( адреса місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, ).

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов