Справа № 340/5500/24
Суддя: М.Я. САВОНЮК
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/5500/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Савонюка М.Я., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Національної поліції України про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач), звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Національної поліції України (надалі відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області () щодо не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) всіх сум, що належали до виплати у день звільнення зі служби в поліції, та затримку розрахунків при звільненні;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 30 січня 2024 року по 30 липня 2024 року в розмірі 182 747,46 грн. (сто вісімдесят дві тисячі сімсот сорок сім гривень сорок шість копійок) без сум податків та зборів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 20.06.2023 №314о/с був звільнений зі служби в поліції та займаної посади 23.06.2023 за власним бажанням на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 згідно Закону України «Про Національну поліцію».

Проте, у день виключення зі списків особового складу йому не було виплачено усі належні види грошового забезпечення у повному обсязі - грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки, зокрема: за 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік.

Вказує, що 30.07.2024 на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі №340/5912/23 відповідач виплатив йому грошову компенсацію за 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік служби в поліції в загальному розмірі 171005,32 грн шляхом переказу грошових коштів на його банківський картковий рахунок.

Зазначає, що за затримку повного розрахунку при звільненні для роботодавця статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП України) передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. З цих підстав, має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 24.06.2023 по 30.07.2024 (дата фактичного розрахунку), розрахованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Зауважує, що приписами чинної редакції статті 117 КЗпП України (з 19.07.2022) встановлено, що виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється за весь період, але не більш ніж за шість місяців, у зв`язку із чим сума середнього заробітку за період з 24.06.2023 по 30.07.2024, за розрахунком позивача, становить: 182747,46 грн (998,62 грн х 183 календарних днів).

З цих підстав просить позов задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Підтвердив, що 30.07.2024 на виконання рішення суду Головним управлінням було перераховано на банківський рахунок позивача компенсацію за 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік.

На обгрунтування заперечень зазначив, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Оскільки ГУНП в Кіровоградській області у повному обсязі та у встановлений законом строк виконало Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі №340/5912/23, підстави для виплати Позивачу компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відсутні.

Зауважує, що у зв`язку з вирішенням питання про виплату позивачу усіх видів грошового забезпечення у судовому порядку, а також подальшу виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації, у роботодавця виникає обов`язок виконати це судове рішення і на правовідносини, які виникають у зв`язку з таким виконанням положення трудового законодавства (статтей 116, 117 КЗпП України) не поширюються.

З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Будь-яких заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило.

03.09.2024 ухвалою Кіровоградського окружного суду відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження).

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Установивши фактичні обставини справи, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області Національної поліції України

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області №314 о/с від 20.06.2023 майора поліції ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних інспекторів поліції відділу превенції Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області звільнено зі служби в поліції за власним бажанням 23.06.2023 згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 10).

Після звільнення зі служби в поліції між позивачем та Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати окремих видів грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі №340/5912/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у день звільненні зі служби в поліції грошової компенсації: за невикористані 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних дня щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних дня щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік; за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2023 роки служби в поліції, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних дня щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних дня щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік служби в поліції. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2023 роки служби в поліції.

01.05.2024 Кіровоградським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №340/5912/23 про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних дня щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних дня щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік служби в поліції; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2023 роки служби в поліції (а.с. 11).

30.07.2024 на виконання рішення суду відповідачем виплачено на користь позивача компенсацію за 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік у сумі 171005,32 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №5453 від 29.07.2024 та банківською випискою по картковому рахунку позивача (а.с. 12, 43 зв.)

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Частиною першою статті 59 Закону №580-VIII встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Пунктом 4 частини 10 статті 62 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Частинами 1 та 2 статті 94 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (далі - Постанова №988) та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 "Про ствердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" (далі Порядок №260).

Відповідно до абзацу 8 пункту 8 розділу III Порядку №260 виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. У випадках припинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 8 розділу I цих Порядку та умов, і призупинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 7 цього розділу, виплата компенсації за невикористану відпустку проводиться з розміру грошового забезпечення, яке було встановлено на день припинення (призупинення), крім премії.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейського (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку, яка не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статтей 116-117 Кодексу законів про працю України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 30.01.2019 у справі №806/2164/16.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Стаття 116 КЗпП України визначає строки розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає стаття 117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Як встановлено судом, позивача 23.06.2023 звільнено органу Національної поліції, тоді, як фактичний розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки здійснено 30.07.2024. Вказана обставина відповідачем не заперечується.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення зі служби остаточний розрахунок, зокрема, своєчасно не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

При цьому, стаття 117 КЗпП України діє з 19.07.2022 у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" за №2352-IX від 01.07.2022, згідно якої час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Верховний Суд, у постанові за №440/8467/23 від 25.04.2024, дійшов висновку що, період з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно правового регулювання спірних правовідносин. Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.

Також, у постанові №440/8467/23 від 25.04.2024 Верховний Суд, переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій діяли правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважали за необхідне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню. Проте така сума визначена судами без урахування наведеного, тобто як із застосуванням принципу співмірності, так і зі зменшенням періоду виплати до шести місяців, у зв`язку з чим висновки судів щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню, є помилковими.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку № 100).

Як встановлено судом та підтверджується сторонами, 30.07.2024 на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі №340/5912/23 відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за 11 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 44 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 32 календарних днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік служби в поліції в загальному розмірі 171005,32 грн.

Тобто, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30.07.2024.

Відтак, період затримки розрахунку становить проміжок часу з 24.06.2023 року (день, наступний з дати звільнення) по 29.07.2024 (переддень остаточного розрахунку, а не 30.07.2024, як зазначає позивач у позовній заяві). Отже, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період.

Однак, з врахуванням стаття 117 КЗпП України щодо обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями та з врахуванням заявлених позивачем вимог, строк затримання розрахунку складає 183 календарних дні.

Згідно Довідки від 05.09.2023 року №1717/28/01-23, грошове забезпечення позивача за останні два місяця до звільнення зі служби (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) становить: квітень 2023 року 30458,01 грн.; травень 2023 року - 30458,01 грн.

Кількість календарних днів за останні два місяці служби: квітень 2023 року - 30; травень 2023 року - 31. Усього - 61.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 998,62 грн. ((30458,01+30458,01)/61).

Як наслідок, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток при звільненні позивача в межах позовних вимог складає 182747,46 гривень (183 календарних днів х 998,62 гривень одноденний заробіток).

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб?єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб?єктів владних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Позивач оскаржує дії відповідача щодо не виплати всіх сум, що належали до виплати у день звільнення зі служби в поліції, та затримку розрахунків при звільненні, однак, на думку суду, належним способом захисту прав позивача і відновленням його порушених прав буде визнання судом протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки невиплата позивачу середнього заробітку є пасивною формою поведінки. Крім того, позовна вимога про протиправність бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу усіх сум, що належали до виплати у день звільнення зі служби в поліції уже була задоволена судом у рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі №340/5912/23.

У постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже, у даному випадку, відповідачем допущено саме протиправну бездіяльність щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.06.2023 по 29.07.2024.

З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає відновленню шляхом стягнення з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 182747,46 грн. (сто вісімдесят дві тисячі сімсот сорок сім гривень сорок шість копійок).

Щодо посилання відповідача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 807/1502/15, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, від 18.11.2019 у справі №940/1532/18, від 28.01.2020 у справі №822/2663/15, від 10.04.2019 у справі №823/1919/16, від 06.06.2018 у справі №804/1782/16 суд зазначає, що під час вирішення тотожних спорів має враховуватись остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 вирішувала питання щодо необхідності відступити від висновку Верховного Суду стосовно непоширення статті 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Розглядаючи питання щодо можливості відступу від зазначеної правової позиції Велика Палата Верховного Суду надала оцінку доводам касаційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин тлумачення, наведеного у пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».

У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що відповідно до статті 117 КЗпП України «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117).

Також ЄСПЛ звернув особливу увагу на те, що «частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом».

За наслідком розгляду справи №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17.

Враховуючи наведене, доводи позивача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України є безпідставними.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б підтверджували правомірність своєї бездіяльності у спірних правовідносинах не надав, натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На розвиток зазначених положень Конституції України частиною другою статті 2 КАС України визначені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 КАС України).

Оскільки позов задоволено частково, суд стягує на користь позивача судовий збір у сумі 1644,72 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кірозвоградській області Національної поліції України про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.06.2023 по 29.07.2024.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (, вулиця Віктора Чміленка, 41, місто Кропивницький, Кіровоградська область, 25006) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 182747 грн. (сто вісімдесят дві тисячі сімсот сорок сім гривень) 46 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (, вулиця Віктора Чміленка, 41, місто Кропивницький, Кіровоградська область, 25006) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн 72 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2024 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області (, вулиця Віктора Чміленка, 41,місто Кропивницький, Кіровоградська область, 25006).

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду М.Я. САВОНЮК