Справа № 520/3501/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 р. Справа № 520/3501/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, по справі № 520/3501/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі відповідач), в якому просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДСНС України в Харківській області від 04 квітня 2022 року №180 о/с про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби;

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДСНС України в Харківській області від 05 квітня 2022 року №183 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу;

поновити ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді з дня звільнення 05 квітня 2022 року;

стягнути з Головного управління ДСНС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з дати звільнення по день поновлення на роботі, з урахуванням раніше виплачених сум;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати - у межах одного місяця.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.23 по справі №520/3501/23 скасовано, справу № 520/3501/23 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДСНС України в Харківській області від 04.04.2022 року №180 о/с про накладення дисциплінарного стягнення на молодшого сержанта служби цивільного захисту пожежного - рятувальника 33 ДПРП 4 ДПРЗ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області ОСОБА_1 , у вигляді звільнення зі служби.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДСНС України в Харківській області від 05.04.2022 року №183 о/с в частині звільнення молодшого сержанта служби цивільного захисту пожежного - рятувальника 33 ДПРП 4 ДПРЗ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області ОСОБА_1 із служби.

Поновлено молодшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 на посаду пожежного - рятувальника 33 ДПРП 4 ДПРЗ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, з 06 квітня 2022 року.

Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2022 по 06.04.2023 у розмірі 134513 (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот тринадцять) грн. 45коп.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, допущено до негайного виконання.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 по справі №520/3501/23 в частині зобов`язання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2022 по 06.04.2023 у розмірі 134513 (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот тринадцять) грн. 45коп. та ухвалити нову постанову про зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2022 по 19.08.2024 в розмірі 394381,44 грн. (триста дев`яносто чотири тисячі триста вісімдесят одна гривня 44 копійки).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вважає, що середній заробіток підлягає стягненню за весь час вимушеного прогулу та не погоджується з висновками суду першої інстанції про пасивну (недобросовісну) поведінку щодо ініціювання розгляду справи більше ніж через десять місяців після звільнення, оскільки про спірні накази позивач дізнався 19.01.2023, а з позовом звернувся 16.02.2023, в межах 1 місяця з моменту обізнаності з наказом. Позивач зазначає, що через військові дії, окупацію та подальшу евакуацію був позбавлений можливості дізнатися про обставини звільнення та отримати копію наказу про звільнення та відповідач, всупереч норм Дисциплінарного статуту, не ознайомив позивача з наслідками дисциплінарного провадження. Відповідна копія наказу була отримана значно пізніше у відповідь на адвокатський запит. Позивач посилається на рішення Верховного Суду у справі № 520/3503/23, згідно висновків якого, ГУ ДСНС в Харківській області обтяжений обов`язком ознайомити особу з наслідками дисциплінарного провадження без будь-яких законодавчо встановлених альтернатив. Тобто, позов про поновлення на роботі був розглянутий більше одного року не з вини позивача, що свідчить про відсутність підстав для застосування під час обрахунку вимушеного прогулу обмежень, встановлених ст.235 КЗпП.

Крім того, позивач зазначає, що період вимушеного прогулу становить 02 роки 04 місяці 14 днів, або 864 дні. А отже, належною сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є 394381,44 грн. (триста дев`яносто чотири тисячі триста вісімдесят одна гривня 44 копійки), де належний розмір середньоденної заробітної плати позивача 456,46 грн. Позивач зазначає, згідно рішення у справі №520/12253/23, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить: (17038,1 грн.+ 8039,96 грн.)/ 59 = 456,46 грн., а не 368,53 грн., як вказав відповідач у довідці від 25.12.2023 № 823, котра не відповідає критерію достовірності доказів.

Відповідач направив на адресу Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги позивача - відмовити, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку залишити без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що молодший сержант служби цивiльного захисту ОСОБА_1 проходив службу на посаді пожежника-рятувальника 33 ДПРП 4 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Харківській області.

24 лютого 2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З 24 лютого 2022 року с. Липці, де розташовувався підрозділ, у якому проходив службу позивач, перебував на тимчасово окупованій території.

16 березня 2022 року відповідно до наказу 4 Державного пожежно-рятувального загону було призначено службове розслідування за фактом відсутності позивача на службі.

За інформацією, яка була наявні у комісії до 05.05.2022 р. 33 ДПРП 4 ДПРЗ продовжувало функціонувати попри тимчасову окупацією та веденням активних бойових дій.

Позивач, починаючи з 19.03.2022 р. та по день звільнення не виходив на службу на добові чергування, до будь-якого пожежного підрозділу не з`явився, зв`язок з даним співробітником був відсутній.

В подальшому, впродовж 19.03.2022, 23.03.2022, 27.03.2022 та 31.03.2022 на службу позивач не прибував, зв`язку з останнім не було. Про вказані факти складені Акти про невихід на службу та зафіксовано неприбуття на службу позивача. Комісією враховані обставини та наявні факти невиходу на службу позивача, та з урахуванням введення воєнного стану в України та проголошенням загальної мобілізації зроблені висновки щодо не виходу на службу без поважних причин та ухиленням від проходження служби цивільного захисту під час проведення бойових дій на території Харківської області.

Наказом Головного управління ДСНС України в Харківській області від 04.04.2022 року №180 о/с позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби на підставі пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 р. №593 - у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу.

Наказом Головного управління ДСНС України в Харківській області від 05.04.2022 року №183 о/с позивача звільнено зі служби за пп. 6 п. 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 р. № 593 - у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу.

Вважаючи накази відповідача про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення зі служби протиправними та необґрунтованими, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольнивши частково позов, в частині стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції дійшов висновку, що розгляд заяви позивача тривав більше одного року, в тому числі, через пасивну поведінку позивача, який ініціював розгляд справи більше ніж через десять місяців після його звільнення, а тому вимушений прогул позивача в даній справі підлягає оплаті в межах одного року за приписами ч. 2 статті 235 КЗпП України та сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 134 513,45 грн. (368,53 грн х 365 днів).

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції на підставі наступного.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Щодо висновку суду першої інстанції про звернення до суду з відповідним позовом 16.02.2023 року, більше ніж через десять місяців після його звільнення та необхідність часткового задоволення вказаної вимоги та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 квітня 2022 року по 06.04.2023 року, колегія суддів зазначає таке.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Так, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) передбачалося, що "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.

Проте, відповідно до п. 1 глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексом законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Колегія суддів зазначає, що карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, та закінчився 30.06.2023, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Тож встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду був продовжений пунктом 1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22.

Таким чином, тримісячний строк для звернення до суду починається з наступного дня після припинення дії карантину, а саме з 01.07.2023 і завершується 02.10.2023.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постановах від 12 лютого 2020 року у справі N 620/3884/18 (провадження N К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року у справі N 813/1247/17 (провадження N К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року у справі N 826/12721/17 (провадження N К/9901/37996/18) визначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає всі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, а тому до спірних правовідносин (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) не застосовуються положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині визначення строку звернення до суду.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 9-рп/2013 у справі N 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону N 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок N 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, на час звернення до суду з даним позовом), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, на час звернення до суду з даним позовом), можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на викладене вище, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції зроблено неправильні висновки щодо пасивної поведінки позивача та звернення до суду більше ніж через десять місяців після звільнення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та обмеження виплати суми вимушеного прогулу в межах одного року, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вказаної позовної вимоги з ухваленням у цій частині нового рішення.

Більше того, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області 16.02.2023 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.23 по справі №520/3501/23 скасовано, справу № 520/3501/23 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Вказане свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції, що у даних правовідносинах наявна пасивна поведінка позивача, та суперечить змісту частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 позовну заяву задоволено та поновлено молодшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 на посаду пожежного - рятувальника 33 ДПРП 4 ДПРЗ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, з 06 квітня 2022 року.

Отже, стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає сума за період з 06.04.2022 року по день ухвалення рішення суду 19.08.2024 року.

Стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів зазначає наступне.

Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту регулюється Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 № 623 (далі Інструкція № 623).

Пунктом 14 розділу XХVІІ Інструкції № 623 визначено, що особам рядового і начальницького складу, яких було звільнено зі служби, а потім поновлено на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу із дня звільнення виплачується за посадою, з якої їх було звільнено.

Пунктом 5 розділу І Інструкції № 623 встановлено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, за змістом Інструкції № 623, яка є спеціальною для вирішення даних спірних правовідносин та діяла на час звільнення позивача, вбачається, що грошове забезпечення осіб рядового складу служби цивільного захисту обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тобто, при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає присудженню на користь позивача з відповідача, правильним є обчислення календарних днів для обрахунку грошового забезпечення.

05 квітня 2022 року позивача звільнено з роботи.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби та прийняття судом рішення про поновлення на посаді 19.08.2024, кількість днів вимушеного прогулу позивача складає 864 днів.

У довідці від 25.12.2023 року № 823, виданій Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 11 655,90 грн. та середньоденне грошове забезпечення 368, 53 грн. (а.с. 207).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача складає 318 409, 92 грн. (864 днів х 368,53 грн).

Доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для обрахунку середнього заробітку з урахуванням норм грошового забезпечення, відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/12253/23, за механізмом первинної редакції п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наявну в матеріалах справи довідку Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо розміру середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Будь-які зміни грошового забезпечення, які відбулися після поновлення позивача на посаді, не впливають на розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, надана позивачем до суду апеляційної інстанції довідка-розрахунок від 15.01.2024 року № 33 про перерахунок розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 року по 05.04.2022 року, не була предметом дослідження суду першої інстанції та не могла бути врахована під час вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 по справі № 520/3501/23 - скасувати в частині зобов`язання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2022 по 06.04.2023 у розмірі 134513 (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот тринадцять) грн. 45коп.

Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (, вул. Шевченка, 8, м. Харків, 61013) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , адреса для листування АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2022 до 18.08.2024 у розмірі 318 409 (триста вісімнадцять тисяч чотириста дев`ять) грн. 92 коп.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 у справі № 520/3501/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко