Справа № 500/5062/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 500/5062/24 пров. № А/857/26455/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року (судді Подлісної І.М., ухвалене у письмовому провадженні в м. Тернопіль повний текст рішення складено 02.10.2024) у справі №500/5062/24 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції державного виконавця Деревянчук Христина Олегівна про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.08.2024 звернувся в суд з позовом до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, державного виконавця Деревянчук Х.О. в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову ВП №37719544 від 25.07.2024 року видану старшим державним виконавцем Деревянчук Х.О. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 223,36 ЄВРО (EUR).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку, визначеному статтею 268 КАС України.

Згідно з частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 січня 2013 року у цивільній справі №1915/15377/2012, позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором кредиту від 20.10.2006 року за №TEH0AN02000005 в сумі 2233, 63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору.

ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження в якій ПАТ КБ ПриватБанк, просив прийняти до виконання виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду від 01.04.2013 у цивільній справі №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень понесених судових витрат, тобто АТ КБ Приватбанк просив стягнути з Позивача заборгованість за кредитним договором у гривні, а не в іноземній валюті.

29 квітня 2013 року постановою головного державного виконавця ВП №37719544 Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Вальорна Л.В., відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 2233, 63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору.

В п.2. та 3 постанови головного державного виконавця ВП №37719544 про відкриття виконавчого провадження від 29 квітня 2013 року вказано: Боржнику добровільно виконати: до 05.05.2013, При невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, державний виконавець попередив про стягнення з Позивача заборгованості в гривні, так як просив Стягувач ПАТ КБ Приватбанк у заяві, а не у іноземній валюті.

Так в період з 29.04.2013 і до 27.05.2024 державні виконавці, які проводили виконавчі дії по стягненню заборгованості з Позивача на користь АТ КБ Приватбанк, у гривні, а не в іноземній валюті євро (EUR), що підтверджується інформацією про виконавче провадження від 04.08.2024 з сайту (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors).

Згідно інформації про виконавче провадження від 04.08.2024 з Позивача стягувалась сума грошових коштів, яка підлягає стягненню за виконавчим документом в сумі 24287,21 грн.

27.05.2024 АТ КБ "ПриватБанк" подав заяву за вих. №Е.16.0.0.0/4-240527/81356 про повернення виконавчого листа 01.04.2013 у цивільній справі №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь ПАТ комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень понесених судових витрат.

25.07.2024 старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною винесено постанову ВП №37719544 про повернення виконавчого документа стягувачу по примусовому виконанню виконавчого листа №1915/15377/2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом від 01.04.2013. В мотивувальній частині даної постанови старший державний виконавець Деревянчук Х.О. зазначила: Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 24287,21 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривня (UAH).

Виконавче провадження ВП №37719544 по стягненню заборгованості на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" повернуто без виконання стягувану, без реального виконання рішення суду та фактичного виконання.

25.07.2024 прийнято постанову старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною ВП №37719544 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 223,36 євро (EUR). Вказав, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Підставою для винесеної спірної постанови державним виконавцем вказано ст. 3, 27, 40 Закону України Про виконавче провадження.

Не погодившись із спірною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV; був чинний на дату відкриття виконавчих проваджень (29 квітня 2013 року)

Згідно зі статтею 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 2 Закону № 606-XIV (в редакції Закону та момент відкриття виконавчого провадження) Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Згідно із статтею 19 Закону № 606-ХIV в редакції, чинній станом на 29.04.2013, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: - за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; - за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; - у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; - в інших передбачених законом випадках.

У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закон №606-XIV (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.3 ст. 28 Закон №606-XIV (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Судом встановлено, що постанова від 25.07.2024 про стягнення виконавчого збору у розмірі 223,36 євро (EUR), винесена в зв`язку з невиконанням позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.04.2013, однак державним виконавцем застосовано Закон України Про виконавче провадження не в тій редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження від 29.04.2013 та відповідних підстав стягнення виконавчого збору.

Особливості стягнення виконавчого збору в редакції Закону України Про виконавче провадження, яка була чинна до 28 серпня 2018 року.

Із аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення із боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Законом №2475-VIII внесені зміни до статті 27 Закону №1404-VIII, які набрали чинності з 28 серпня 2018 року, і виходячи із цих змін виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, із урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача та знаходження на примусовому виконанні виконавчого документа, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року в справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відтак, приписи статті 27 Закону №1404VIII у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, чинній після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Унесені Законом №2475-VIII до статті 27 Закону №1404-VIH зміни погіршили становище боржника.

Вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 11 березня 2020 року в справі №2540/3203/18, а також у постановах Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19, від 15 червня 2023 року у справі № 420/2013/22, від 06 вересня 2023 року у справі №160/11725/22.

Із урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VIII погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові.

Також колегія суддів вважає правильними обґрунтування суду першої інстанції, щодо помилкового винесення постанови ВП №37719544 від 25.07.2024, в частині нарахування виконавчого збору у євро, апеляційна скарга не містить відповідного спростування.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як встановлено судом ПАТ КБ Приват Банк у заяві до ДВС просив стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором у гривні у розмірі 24 046,75 гривень, та 240,46 гривень понесених судових витрат, а не в іноземній валюті, однак у постанові про відкриття виконавчого провадження від 29.04.2013 державним виконавцем вказано резолютивну частину виконавчого документа, а саме: Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 2233,63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору, відповідні дії та процесуальні документи державний виконавець проводив від суми заборгованості за виконавчим документом у грошовій одиниці гривні - 24287,21 грн., а не визначеної суми заборгованості в Євро, спростування відповідних дій апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Х.О. від 25.07.2024 ВП № 37719544 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 223,36 ЄВРО (EUR) є протиправною та скасована судом першої інстанції правомірно, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у справі №500/5062/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 02.12.2024