Справа № 420/26951/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/26951/24

Головуючий І інстанції: Лебедєва Г.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту ухвали - 10.09.2024р.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.08.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті йому грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024р. (за повний рік) у повному обсязі, на підставі його заяви від 08.07.2024р. на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024р. за повний рік та у повному обсязі;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію щорічної основної та додаткових відпусток за 2024р. за повний рік та у повному обсязі, на підставі його заяви від 08.07.2024р. на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток з 2024р. за повний рік та у повному обсязі;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті йому грошової допомоги для оздоровлення за 2024р. в розмірі місячного грошового забезпечення, на підставі його заяви від 08.07.2024р. на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування і виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2024р. в розмірі місячного грошового забезпечення;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову допомогу для оздоровлення за 2024р. в розмірі місячного грошового забезпечення, на підставі його заяви від 08.07.2024р. на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2024р. в розмірі місячного грошового забезпечення.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2024р. адміністративний позов ОСОБА_1 - залишено без руху, зокрема, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Позивачу встановлено 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання цієї ухвали.

05.09.2024р. позивачем було подано до Одеського окружного адміністративного суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, яка мотивована тим, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється із дня вручення рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Так, у даному випадку була передбачена можливість досудового вирішення спору, а саме Конституцією України та Законом України «Про звернення громадян». Зокрема, як зазначає позивач, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням відносно реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Враховуючи викладене, позивач наголошує, що він скористався передбаченим законом способом досудового врегулювання спору із відповідачем, однак 02.08.2024р. отримав відмову засобами електронного зв`язку. Отже, з 02.08.2024р., на думку позивача, розпочався перебіг процесуального строку для його звернення до суду із позовом про відмову у нарахуванні та виплаті належних йому грошових коштів на підставі заяви від 08.07.2024р., що, відповідно, і являється предметом даного позову.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто на підставі ч.2 ст.123 КАС України.

Не погоджуючись із вказаним вище судовим рішенням, позивач 23.09.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом 1-ї інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу судді Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2024р. та направити адміністративну справу до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду. Окрім доводів, наведених у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, позивач звернув увагу на той факт, що судом 1-ї інстанції не враховано того факту, що витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2024р. №44 не містить будь-яких відомостей про суми, що нараховані та виплачені позивачу під час його звільнення з військової служби.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

01.10.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

09.10.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Так, спірні правовідносини у справі склалися з приводу визнання протиправними бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті грошової компенсації щорічної основної і додаткових відпусток за 2024р. (за повний рік) у повному обсязі, а також грошової допомоги для оздоровлення за 2024р. в розмірі місячного грошового забезпечення

На стадії апеляційного провадження спірним є питання дотримання чи недотримання позивачем встановленого законом строку звернення до суду з даними позовними вимогами.

Згідно з п.2 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У відповідності до п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

При цьому, військова служба, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022р. у справі №362/643/21, є різновидом публічної служби.

За характером спірних правовідносин та їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу отримання виплати всіх сум при звільненні особи з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Однак, щоб адміністративний позов був прийнятий до провадження судом першої інстанції, позивачу, в свою чергу, слід дотримуватись порядку подання позовної заяви в межах реалізації права на звернення до суду і кореспондуючого права на повноважний суд з урахуванням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55 Конституції України, а також ст.5 КАС України. Реалізація захисту порушеного або оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції, втім у межах часових рамок, визначених законом.

У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, що повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У ч.5 ст.122 КАС України закріплено, що для звернення до адміністративного суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки ж пропуску строку звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України.

Як передбачено ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, суд 1-ї інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, які були викладені у постанові від 25.04.2023р. у справі №380/15245/22, виходив з того, що позивач звернувся до відповідача із заявами щодо стягнення спірних грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024р., а також грошової допомоги для оздоровлення за 2024р. 08.07.2024р. без будь-яких пояснень такого тривалого розриву між моментом звільнення та початком вжиття відповідних заходів щодо стягнення виплат належних при звільненні.

Тож, факт отримання листів відповідача від 01.08.2024р. у відповідь на звернення позивача не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, судова колегія звертає увагу на те, що КАС України дійсно передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу. Однак, у КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах щодо стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом із тим, правовідносини щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів щодо стягнення заробітної плати регулюються положеннями ст.233 КЗпП України.

Колегія суддів враховує, що Верховним Судом вже неодноразово висловлювалася позиція, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних із недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України (зокрема, у постановах від 29.02.2024р. у справі №240/3609/23, від 04.05.2023р. у справі №560/3294/22, від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21).

Так, у постанові від 11.07.2024р. у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що ст.233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Наведений вище підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002р. №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами стосовно проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Як встановлено у ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Отже, враховуючи вищевикладене строки звернення до суду у спірних правовідносинах щодо оплати праці осіб, які перебувають (перебували) на посадах публічної служби необхідно обраховувати відповідно до норм, передбачених ст.233 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03.08.2023р. у справі №280/6779/22.

У контексті зазначеного, колегія суддів зауважує, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесуальному праві сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як вже було встановлено колегією суддів, позивач, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2024р. №44, виключений із списків особового складу військової частини та був знятий з усіх видів забезпечення з 13.02.2024р., проте з позовом до суду звернувся 27.08.2024р., що, власне, чітко свідчить про подання даного позову з порушенням строків, передбачених у КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в ухвалі судді від 10.09.2024р. та відхиляє доводи апелянта, які полягають у застосуванні заходів досудового врегулювання спору, що, в свою чергу, надають право на звернення до суду з додержанням приписів ч.4 ст.122 КАС України, а також посилань останнього на відсутність відомостей у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2024р. №44 про суми, що були нараховані та виплачені з наступних підстав.

Так, матеріалами даної справи підтверджується, що ОСОБА_1 08.07.2024р. через урядовий контактний центр були подані на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 заяви про здійснення нарахування та виплату грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024р. за повний рік у повному обсязі, а також грошової допомоги для оздоровлення за 2024р. в розмірі його місячного грошового забезпечення.

Листами Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2024р. №761/1529 та №761/1532, позивачу було відмовлено у виплаті грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024р. за повний рік у повному обсязі та виплаті грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку з відсутністю на те правових підстав.

Водночас, колегія суддів зауважує, що відлік строку звернення до суду з дня отримання листа відповідача від 01.08.2024р. є безпідставними, адже отримання позивачем листів у відповідь на його заяви не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата жодним чином не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Також, апеляційний суд наголошує, що звернення позивача до Військової частини НОМЕР_1 не є досудовим врегулюванням спору і, відповідно, отримання відповіді не змінює того моменту, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав та, тим більше, не свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися в суд за захистом порушених, на його думку, прав чи законних інтересів з дня проведення з ним розрахунку, виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

У даному випадку, звернення до відповідача ініційоване позивачем фактично більше ніж через шість місяців з моменту його звільнення. Будь-яких об`єктивних перешкод своєчасно звернутися за захистом своїх порушених прав до суду позивач не наводив.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 27.02.2023р. у справі №560/8394/21.

Що ж стосується посилання апелянта на неотримання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, то такі колегією суддів оцінюються критично та до уваги не приймаються, адже зміст наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2024р. №44 беззаперечно свідчить, що відповідачем було повідомлено позивача, про всі види виплат, які останній отримає (отримав) при звільненні. Як наслідок, позивач був обізнаний суми, належні йому до виплати під час звільнення з військової служби, водночас за захистом своїх прав звернувся після спливання процесуальних строків, а тому судова колегія не має підстав вважати поведінку позивача, у контексті його мотивів про поновлення процесуальних строків, раціональною, послідовною та добросовісною, а стверджуванні їм перешкоди в реалізації його прав - дійсними, реальними та доведеними.

Жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення із цим позовом позивач до суду не надав.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії» та справа «Девеер проти Бельгії»).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998р., заява №28090/95, п.45).

Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000р., п.33).

Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права із урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено також, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, повертаючи даний позов суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд 1-ї інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.121,122,123,240,241,243,308,315,316,321,322,325,328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 02.12.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко