Справа № 440/7564/24
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2024-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/7564/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію від 10.04.2024 за №1915/ІПК/99-00-24-03-03, надану Державною податковою службою України;

- зобов`язати Державну податкову службу України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 та надати нову індивідуальну податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у відповідь на звернення про надання письмової індивідуальної консультації позивачем отримано від відповідача індивідуальну податкову консультацію №1915/ІПК/99-00-24-03-03 від 10.04.2024. На переконання позивача, надана індивідуальна письмова консультація суперечить нормам Податкового кодексу України та підлягає оскарженню та скасуванню. Позивач вважає, що на підставі фактичних даних та законодавчо закріплених критеріїв визначення резидентського статусу фізичної особи є наявні підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 вважається податковим резидентом Австрії та не є податковим резидентом України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/756424; вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

09.08.2024 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача зазначив, що висновки спірної індивідуальної податкової консультації є обґрунтованими та жодним чином не протирічать положенням чинного законодавства України. При цьому, за доводами відповідача, невиправдання прийнятою ДПС України спірною ІПК сподівань та очікування позивача з приводу порушених питань не є підставою для визнання такої консультації протиправною.

04.12.2024 до суду надійшли від позивача додаткові документи, а саме: звернення до ГУ ДПС у Полтавській області на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі від 31.01.2024; лист ГУ ДПС у Полтавській області про надання інформації від 15.02.2024; звернення до ГУ ДПС у Полтавській області на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі від 04.03.2024; ІПК ДПС України від 10.04.2024.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДПС у Полтавській області на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі від 04.03.2024 (вх. 05.03.2024).

У наведеній ІПК просив надати індивідуальну податкову консультацію у письмовій формі щодо наступного:

1) Чи вважається, відповідно до чинного законодавства України, ОСОБА_2 податковим резидентом України?

2) Чи вважається, відповідно до чинного законодавства України, ОСОБА_2 податковим резидентом іншої іноземної юрисдикції, зокрема, але не виключно, Республіки Австрії?

Зазначене звернення надійшло від ГУ ДПС у Полтавській області до Державної податкової служби України 20.03.2024 вх.№1254/ІПК/7.

В індивідуальній податковій консультації Державної податкової служби України №1915/ІПК/99-00-24-03-03 від 10.04.2024 Державною податковою службою України зазначено, що поняття "резидент" та умови, відповідно до яких платник податку може вважатися резидентом України, встановлено підпунктом 14.1.213 пунктом 14.1 статті 14 Кодексу, зокрема, фізична особа - резидент це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. Зазначено, що постійним місцем проживання згідно зі статтею 4 Митного кодексу України є місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого Кодексом або нормами міжнародних угод України. Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

За доводами в ІПК, якщо фізичною особою - громадянином України не дотримані перелічені положення підпункту14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, то з метою оподаткування така фізична особа може вважатися нерезидентом України.

Також зазначено, що наразі в українсько-австрійських податкових відносинах застосовується Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Австрія про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно, із змінами, внесеними до неї відповідним Протоколом, ратифікованим Законом України від 16.12.2020 № 1099- IX, який набрав чинності 25.06.2021 (далі Конвенція). Пунктом 2 статті 4 Конвенції вирішується питання випадків так званої подвійної резиденції, зокрема фізичних осіб: якщо відповідно до пункту 1 статті 4 Конвенції фізична особа згідно з національним (внутрішнім) законодавством і України, і Австрії вважатиметься податковим резидентом кожної із цих країн, і при цьому законодавство кожної країни визначає резидентський статус цієї фізичної особи як платника податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку) за різними факторами, то її податкова резиденція для цілей Конвенції визначається шляхом послідовного застосування критеріїв, зазначених у пунктах "a"- "d" пункту 2 статті 4 Конвенції.

Отже, критерії, зазначені у статті 4 Конвенції, застосовуються для встановлення кола осіб, що підпадають під дію Конвенції (відповідно до статті 1 Конвенції такі особи мають бути резидентами України і Австрії країн, які є сторонами Конвенції), і використовуються виключно з метою застосування відповідних положень цього двостороннього міжнародного договору, а не для встановлення чи зміни податкового (резидентського) статусу певної особи як такої, оскільки такий статус визначається кожною з країн - учасниць Конвенції (Україною та Австрією) згідно з національним (внутрішнім) податковим законодавством цих країн.

Не погодившись із зазначеною індивідуальною податковою консультацією, позивач оскаржив її до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.

Підпунктом 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що індивідуальна податкова консультація роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

За приписами пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків у паперовій або електронній формі контролюючий орган, визначений підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, надає їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Згідно з пунктом 52.3 статті 52 Податкового кодексу України за вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній, у паперовій або електронній формі. Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, обов`язково повинна містити назву - індивідуальна податкова консультація, реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Як передбачено пунктом 53.2 статті 53 Податкового кодексу України, платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому у паперовій або електронній формі індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Зміст наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання й повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

Отже, податкова консультація (індивідуальна), як методична й практична допомога платнику податків при виконанні ним податкового обов`язку, фактично, за всіма процедурами (нарахування та сплата платежів, пені, штрафних санкцій, оскарження дій контролюючих органів тощо): 1) надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності; 2) має індивідуальний характер і може використовуватися лише платником податків, якому така консультація надана; 3) не може встановлювати (змінювати чи припиняти) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування; 4) має мету - викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

При цьому платнику податків надано право оскаржити до суду, як правовий акт індивідуальної дії, податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, й визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Обов`язковими складовими письмової податкової консультації є :

- опис питань, що порушуються платником податків;

- обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків;

- висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 826/2032/16, від 03.12.2020 у справі № 805/112/16-а, від 13.08.2021 у справі № 816/1510/16, від 12.06.2024 у справі № 200/3060/22.

Оцінюючи оскаржувану податкову консультацію з урахуванням наведених вище критеріїв, сформованих у згаданих правових позиціях Верховного Суду, суд дійшов висновку, що ця індивідуальна податкова консультація за змістом суперечить нормам та змісту окремих норм податкового законодавства внаслідок відсутності чіткої відповіді на поставлені платником питання.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.01.2023 у справі № 826/12899/16 зазначив, що податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання й повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному й викладеному останнім у своєму запиті колі податкових правовідносин.

У постанові від 13.08.2021 у справі № 816/1510/16 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду так само надав оцінку неконкретній індивідуальній податковій консультації: "згідно змісту такої консультації, слідує, що в ній не викладено опису всіх питань, що порушені платником, а також не зазначено порядок застосування норм податкового законодавства з урахуванням фактичних обставин. Водночас зміст податкової консультації зведений до цитування положень Податкового кодексу України, що не є роз`ясненням поставленого питання. Вказане не спростовано скаржником. За таких обставин, колегія суду касаційної інстанції погоджується з висновками, що оскаржувана податкова консультація підлягає скасуванню, оскільки не містить чітких відповідей на поставленні позивачем запитання."

Як вже зазналося вище, у звернення про надання індивідуальної податкової консультації платник сформулював два чіткі запитання щодо того чи за конкретних повідомлених ним фактичних обставин він вважається податковим резидентом України чи вважається податковим резидентом іншої іноземної юрисдикції, зокрема, але не виключно, Республіки Австрії?

Оскаржувана податкова консультація чіткої відповіді на ці питання не надала.

У ній процитовано ряд положень Податкового кодексу України та Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Австрія про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно. Проте ІПК не містить конкретних відповідей щодо порядку застосування норм податкового законодавства з урахуванням фактичних обставин, що повідомлені платником як вихідні дані для правозастосування.

Суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України.

З метою уникнення оподаткування при справлянні податків на доходи з нерезидентів обох держав, а також для попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал укладаються міжнародні конвенції.

Між Урядом України і Урядом Республіки Австрія укладена Конвенція про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно, яка ратифікована Законом України від 17.03.1999 № 500-XIV (із змінами, внесеними до неї відповідним Протоколом, ратифікованим Законом України від 16.12.2020 № 1099-IX, який набрав чинності 25.06.2021), положення якої застосовуються до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав (далі Конвенція).

Правила визначення податкового резидентства містить підпункт 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, згідно з яким резиденти це:

а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами;

б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет;

в) фізична особа - резидент фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

При визначенні податкового резидентства фізичної особи, яка також має місце проживання в іншій державі (як стверджує позивач щодо обставин цієї справи в Республіці Австрія), також застосовуються положення Конвенції.

Відповідно до статті 4 Конвенції для цілей цієї Конвенції вираз "резидент однієї Договірної Держави" означає будь-яку особу, яка за законодавством цієї Держави підлягає оподаткуванню в ній на підставі місця її проживання, постійного місця перебування, місцезнаходження керівного органу, місця реєстрації або будь-якого іншого аналогічного критерію. Цей термін разом з тим не включає будь-яку особу, яка підлягає оподаткуванню в цій Державі, тільки якщо ця особа одержує доходи з джерел в цій Державі або стосовно майна, що в ній знаходиться.

У разі, коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її положення визначається відповідно до таких правил:

a) вона вважається резидентом тієї Держави, де вона має постійне житло; якщо вона має постійне житло в обох Державах, вона вважається резидентом тієї Держави, де вона має більш тісні особисті і економічні зв`язки (центр життєвих інтересів);

b) якщо Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Держави, де вона звичайно проживає;

c) якщо вона звичайно проживає в обох Державах або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Держави, національною особою якої вона є;

d) якщо вона є національною особою обох Держав або якщо вона не є національною особою жодної з них, компетентні органи Договірних Держав будуть прагнути вирішити питання її оподаткування за взаємною згодою.

У випадку, коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті особа, що не є фізичною особою, є резидентом обох Договірних Держав, вона вважається резидентом Держави, де розміщений її фактичний керівний орган.

Отже, обидва нормативних акти (Податковий кодекс України і Конвенція) містять норми, згідно з якими за наявності у фізичної особи постійного житла в обох державах податкове резидентство конкретної особи має визначатися за правилами визначення центру життєвих інтересів, місця проживання, де особа має більш тісні особисті і економічні зв`язки.

У своєму зверненні позивач навів конкретні фактичні дані, виходячи з яких податковий орган мав визначити центр його життєвих інтересів та зробити висновки щодо його податкового резидентства за наведених фактичних обставин.

Так, позивач зазначив, що з 24.02.2022 перебуває за кордоном України у період дії в Україні воєнного стану, тобто вже більше 183 днів протягом 2022 року та також протягом всього 2023 року не перебував в Україні. Крім того, позивач є одруженим та має доньку, місце постійного проживання позивача знаходиться в Республіці Австрія, де з ним проживають і вся його родина. Також зазначив, що не здійснює підприємницької діяльності на території України (не є фізичною особою - підприємцем) та з 01.01.2024 припинив трудові відносин в Україні. Заборгованості зі сплати податків на території України не має. Звільнений з посади 01.01.2024.

На підтвердження цих фактичних даних позивач послався на копії відповіді від ДПС України в Полтавській області за №4931/6/16-31-24-04-05 від 15.02.2024, Індивідуальної податкової консультації від 10.04.2024 за №1915/ІПК/99-00-24-03-03, паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_3 , довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_3 , паспортів громадянина України для виїзду за кордон ім`я ОСОБА_3 ( НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ), Наказу від 29.12.2023 року "Про звільнення ОСОБА_4 ", трудової книжки на ім`я ОСОБА_3 , Свідоцтва про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , паспортів громадянина України для виїзду за кордон ім`я ОСОБА_6 ( НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ), свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_7 , у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , паспорту громадянина України для виїзду за кордон ім`я ОСОБА_7 ( НОМЕР_5 ), докази проживання у місті Відень, Республіка Австрія (оренда житла), з нотаріально посвідченим перекладом, докази навчання дитини ОСОБА_8 у школі у місті Відень, Республіка Австрія.

Проте оскаржувана податкова консультація таких висновків, всупереч закону та наведеним вище правовим висновкам Верховного Суду у подібних справах, не містить.

Водночас, суд звертає увагу, що при зверненні з приводу надання індивідуальної податкової консультації адвоката позивача ОСОБА_1 , що було вчинено раніше, податковий орган надав чіткі відповіді на ті ж самі питання.

Так, адвокат позивача звернувся до ГУ ДПС у Полтавській області з приводу надання індивідуальної податкової консультації, а саме: звернення до ГУ ДПС у Полтавській області на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі від 31.01.2024.

Згідно з листом ГУ ДПС у Полтавській області про надання інформації від 15.02.2024 №4931/6/16-31-24-04-05 податковий орган на це звернення не надав саме індивідуальної податкової консультації у зв`язку з тим, що така надається на звернення безпосередньо платника, а не адвоката.

Звернення адвоката було розглянуто за правилами Закону України "Про звернення", але при цьому відповіддю ГУ ДПС в Полтавській області "Про надання інформації" від 15.02.2024 за №4931/6/16-31-24-04-05 податковим органом було чітко роз`яснено, що з урахуванням тих же самих фактичних даних "фізична особа громадянин України, яка перебуває за межами території України більше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду), не має центру життєвих інтересів в Україні, має місце проживання в іноземній державі, не вважається податковим резидентом України".

Таку поведінку суб`єктів владних повноважень, податкових органів, хоча і різного підпорядкування, суд оцінює як непослідовну та необґрунтовану.

При наданні оскаржуваної податкової консультації податковий орган міг і мав надати чітку відповідь щодо поставлених питань, так само як було ГУ ДПС в Полтавській області зроблено при розгляді звернення адвоката платника. При наданні індивідуальної податкової консультації аналогічного змісту з конкретними відповідями на поставлені питання вона б могла слугувати чітким роз`ясненням платнику моделі його поведінки у визначеному й викладеному останнім у своєму запиті колі податкових правовідносин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в оскаржуваній податковій консультації не викладено опису всіх питань, що порушені платником, а також не зазначено порядок застосування норм податкового законодавства з урахуванням конкретних фактичних обставин. Зміст податкової консультації фактично зведений до цитування положень Податкового кодексу України та Конвенції, що не є роз`ясненням поставлених питань. Указане відповідачем не спростовано.

Суд зауважує, що при наданні неякісної та/або незаконної податкової консультації, контролюючий орган порушує право платника податків на отримання інформації про практичне застосування норм законодавства та позбавляє права у вигляді отримання консультації, яка могла б дозволити платнику податків застосовувати норму податкового законодавства певним чином без ризику притягнення до відповідальності.

Отже, оскаржувана податкова консультація підлягає скасуванню, оскільки не містить опису всіх питань, які порушені платником, та чітких відповідей на поставлені запитання, а також обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, наведених у зверненні платника податків.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що індивідуальна податкова консультація Державної податкової служби України №1915/ІПК/99-00-24-03-03 від 10.04.2024 є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про зобов`язання Державної податкової служби України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 та надати нову індивідуальну податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Інші доводи відповідача є безпідставними та не впливають на висновки суду.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позову, на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати, сплачені позивачем за подання цього позову.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 132, 139, 243-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04053, ) про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 10.04.2024 за №1915/ІПК/99-00-24-03-03.

Зобов`язати Державну податкову службу України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 та надати нову індивідуальну податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.С. Канигіна