Справа № 160/31437/24
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2024-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Златіна С.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання протиправними та скасування постанов
Позовній вимоги обгрунтовані наступним:
позивач оскаржує в апеляційному порядку ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про заміну сторони стягувача з АТ «Укрсиббанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що унеможливлює відкриття виконавчого провадження;
в оскаржуваних постановах відповідача невірно визначена адреса боржника.
Ухвалою суду від 27.11.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; розгляд справи призначено на 05.12.2024 року о 09-00 год.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки оскаржувані постанови винесені ним відповідно до чинного законодавства України. Відповідач одразу після відкриття виконавчого провадження виносить постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної суми винагороди. Саме лише існування постанови про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення цієї винагороди та не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення. Закон України «Про виконавче провадження» не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження. Мотивувальна частина постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження містить детальний розрахунок здійснених державним виконавцем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження. Стягувач у заяві про примусове виконання виконавчого документу зазначив залишок заборгованості за виконавчим документом у доларах США, яку відповідач використав для основи визначення основної винагороди; курс НБУ взятий відповідачем станом на момент відкриття виконавчого провадження.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, письмові пояснення не надала; про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за допомогою систему Електронний суд.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
У матеріалах справи міститься копія заяви стягувача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про примусове виконання рішення суду, у якій стягувач вказує на те, що виконавчий документ був частково виконаний боржником та просить виконати виконавчий документ у сумі лише 15 631,53 доларів США.
15.11.2024 року відповідач також виніс дві постанови у виконавчому провадженні ВП № 76576161: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної суми винагороди.
Стосовно правомірності постанови від 15.11.2024 року ВП № 7676161 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Вказаної постановою стягнуто з позивача розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 370 грн., які складаються з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 77,34 грн.; платою за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн.; винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення документу стягувачу) 128,71 грн.; винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця - 47,43 грн.; винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження 47,43 грн.
У оскаржуваній постанові вказано, що відповідач під час її винесення використовував наказ Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5 та від 24.03.2017 № 954/5.
Відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Згідно п.2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:
відкриття виконавчого провадження;
стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);
стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);
стягнення витрат виконавчого провадження;
закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:
виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);
пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Відповідно до частин першої, другої розділу ІІ Наказу №2830/5 розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.
Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта".
Наказом Міністерства юстиції України затверджено від 24.03.2017 № 954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн. за кожне відкрите виконавче провадження.
Мотивувальна частина оскаржуваної постанови містить детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми мінімальних витрат виконавчого провадження, який затверджено Наказом №2830/5,
При цьому Закон №1404-VIII не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.
Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 29 березня 2019 року у справі №750/6794/17 та у постанові від 12 березня 2021 року у справі № 640/1612/20.
У справі, що розглядається, не є спірним питання документального фіксування здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилання доказів їх здійснення сторонам виконавчого провадження, оскільки позивач це не зазначає у позовній заяві.
Приватний виконавець, зазначивши у постанові від 15.11.2024 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження види та суми витрат виконавчого провадження, виконав вимоги закону щодо форми і змісту відповідної постанови.
У постанові про стягнення витрат виконавчого провадження виконавець не повинен зазначати детальний розрахунок понесених витрат, а зазначає лише розмір усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, що відповідає правозастосуванню, викладеному у постанові Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № 750/6794/17.
За вказаних обставин відповідач правомірно виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Стосовно правомірності постанови від 15.11.2024 року про стягнення з боржника основної суми винагороди.
У матеріалах справи міститься копія заяви стягувача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про примусове виконання рішення суду, у якій стягувач вказує на те, що виконавчий документ був частково виконаний боржником та просить виконати виконавчий документ у сумі лише 15 631,53 доларів США.
З письмових пояснень відповідача, які містяться у відзиві на позовну заяву, судом встановлено, що відповідач виконує виконавчий документ саме у сумі 15 631,53 доларів США.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється, зокрема, у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина п`ята статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).
Відповідно до пункту 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
При цьому, частиною третьою статті 45 Закону №1403-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону №1403-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Аналіз положень Закону №1404-VIII свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
Водночас аналіз норм Закону №1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону №1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.
Одночасно із цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.
Крім цього, аналіз статті 31 Закону №1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і прийняття постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.
Водночас саме лише існування постанови про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення цієї винагороди та не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18).
Також у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).
Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 26.01.2024 року у справі № 580/192/23.
Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня, 08 липня та 24 грудня у справах №160/5321/20, №360/2855/20, №200/3149/21-а.
Беручи до уваги наведені правові норми та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, суд зазначає, що прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII.
Враховуючи положення частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII та статті 27 Закону №1404-VIII, приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження одночасно приймає постанову про стягнення основної винагороди, та зобов`язаний здійснити розрахунок такої винагороди, тобто визначити чітко суму, яка може бути стягнута у разі здійснення виконавцем повного виконання виконавчого документу.
У виконавчому листі, який знаходиться на виконанні у відповідача, та у заяві стягувача про примусове виконання зазначено про стягнення з позивача на користь стягувача грошові суми в т.ч. і у доларах США.
За вказаних обставин, суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач не врахував часткове виконання виконавчого документу боржниками на момент відкриття виконавчого провадження.
Відповідач для визначення еквіваленту у гривні застосував курс НБУ станом на день відкриття виконавчого провадження, що вказано відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Враховуючи те, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа, а також те, що відповідач вірно здійснив розрахунок суми основної винагороди, то відповідач правомірно виніс постанову про стягнення з божника основної винагороди від 15.11.2024 року.
Суд відхиляє посилання позивача на те, що позивач оскаржує в апеляційному порядку ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про заміну сторони стягувача з АТ «Укрсиббанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що унеможливлює відкриття виконавчого провадження, оскільки предметом даного позову не є постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження; станом на день розгляду даної справи позивач не надав суду доказів скасування постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП № 76576161; згідно ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Також суд відхиляє довод позивача про те, що в оскаржуваних постановах відповідача невірно визначена адреса боржника, оскільки це не є безумовною підставою для скасування оскаржуваних постанов.
За вказаних обставин, суд відмовляє у задоволені заявлених позовних вимог.
Одночасно суд зазначає, що позивач не пропустив строк звернення з даним позовом до суду, оскільки оскаржувані постанови датовано 15.11.2024 року, то згідно ч.1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку розпочався з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, тобто з 16.11.2024 року.
Позовна заяв до суду подана до суду через систему Електронний суд 26.11.2024 року, тобто в межах 10-ти денного строку передбаченого ст. 287 КАС України.
Судові витрати в т.ч. витрати на правничу допомогу адвоката, які поніс позивач, покладаються на позивача, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
Керуючись ст. 287 КАС України, суд -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції згідно статті 297 КАС України.

Суддя С.В. Златін