Справа № 725/8857/24
Суддя: Федіна А. В.
Дата ухвалення: 2024-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 725/8857/24
Номер провадження 2-а/725/85/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судового Ватаманюк В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

та представника відповідача Кравчук Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що понад 29 років він належить до релігійної організації, яка входить до «Переліку релігійних організацій віровчення яких не допускає користування зброєю» та на підставі ст. 35 Конституції України він має право альтернативну (невійськову) взамін військової служби. Разом з тим, 13.09.2024 року ним була отримана постанова відповідача якою на нього накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Вважає, що вказана постанова винесена з метою покарати його за його релігійні переконання, а також підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Так, думку позивача, 16.08.2024 року йому незаконно було вручено повістку про явку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була заздалегідь проштампована та підписана т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому особа, яка вручала повістку відмовилась надати документ, що підтверджує його повноваження, невірно вказала його анкетні дані у повістці. З`явившись по повістці у ІНФОРМАЦІЯ_2 , він мав намір оформити відстрочку, натомість зустрів зухвале ставлення до себе з боку військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_3 , які повідомили про відмову у відстрочці та усно вказали на необхідність пройти ВЛК.

Вказував на те, що письмового направлення для проходження ВЛК йому вручено не було, а одразу направлено на складання акту про відмову від проходження комісії та складання протоколу про адміністративне правопорушення №1515, у якому зазначили, що він відмовився від отримання направлення на ВЛК 31.07.2024 року, що не відповідало дійсності, оскільки в цей день він в приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебував.

Звертав увагу на те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому не було роз`яснено його прав, зміст ст. 63 Конституції України, а особа, яка складала протокол, не пред`явив документів, що підтверджують його повноваження на вчинення таких дій.

В подальшому, він з`явився в ІНФОРМАЦІЯ_2 у зазначений в протоколі час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме 10.09.2024 року о 10 год. 00 хв., проте його не було запрошено на розгляд справи, не надано можливості надати свої пояснення, а об 11 год. 30 хв. вручено оскаржувану постанову за підписом особи, яку він не бачив. Таким чином, зазначав, що йому не було забезпечено можливість приймати участь під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та надавати свої пояснення з посиланням на докази, хоча він своєчасно з`явився у визначений час та місце для участі в розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Посилався на те, що розгляд справи здійснювався на підставі підробленого протоколу, оскільки у врученому йому примірнику протоколу №1515 вказана інша дата вчинення правопорушення, що вказує на імовірність вчинення кримінального правопорушення, крім того в оскаржуваній постанові зазначено, що він відмовився від отримання другого примірнику протоколу, що не відповідає дійсності, оскільки у нього наявний вручений йому примірник протоколу із помилковою датою вчинення правопорушення.

Звертав увагу на те, що працівником ІНФОРМАЦІЯ_3 на нього здійснювався психологічний тиск спрямований на примушування до підписання оскаржуваної постанови та отримання її примірника, його тривалий час не випускали з приміщення ТЦК, що на його думку свідчить про вчинення протиправний дій щодо нього. Разом з тим, він отримав примірник постанови, проте не розписався про це, а тому оскаржувана постанова була надіслана йому поштою.

Вважає, що наведені вище процесуальні порушення, а також той факт, що він не підлягає військовій службі за релігійними переконаннями, а тому не повинен проходити ВЛК, яка визначає саме ступінь придатності до військової служби.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, просив у разі підтвердження під час судового провадження фактів скоєння кримінальних злочинів працівниками ЧМТЦК та СП « ІНФОРМАЦІЯ_4 », ОСОБА_2 та їх начальником «КРАВЧУК», передати до правоохоронних органів інформацію про скоєння ними злочинів, передбачених статтями 364 «Зловживання владою або службовим становищем», 366 «Службове підроблення» та 353 «Самовільного присвоєння владних повноважень або звання службової особи» Кримінального кодексу України групою осіб за попередньою змовою у особливий період, а саме під час воєнного стану; визнати Постанову №1515 протиправною, скасувати її та закрити справу.

На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволені. В обґрунтування своїх заперечень проти вимог позивача посилався на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення було допущено технічну описку щодо дати вчинення правопорушення, з метою виправлення такої помилки було прийнято рішення роздрукувати повторно примірник протоколу, вказавши вірною дату вчинення правопорушення - 28.08.2024 року. При винесені оскаржуваної постанови було взято до уваги докази, а саме протокол №1515 від 28.08.2024 року про адміністративне правопорушення, направлення на медичний огляд ВЛК від 28.08.2024 року, акт від 28.08.2024 року про відмову від отримання направлення/проходження ВКЛ. Вказаним доказам була надана належна оцінка та відповідач прийшов до обґрунтованого висновку про наявність в діях позивача складу правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП по факту відмови від отримання направлення та проходження ВЛК. Просив врахувати, що список осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення визначено у відповідному наказі ІНФОРМАЦІЯ_5 з рифом «для службового користування».

У запереченнях на відзив позивач звертав увагу на порушення процесуальних строків подання відзиву та витребуваних судом доказів, акцентував увагу на імовірній підробці протоколу про адміністративне правопорушення, вже після винесення оскаржуваної постанови, висвітлював події, які відбувались після складання протоколу, зокрема вручення йому повістки, намагання зміни дату розгляду справи про адміністративне правопорушення. Просив врахувати, що додану до відзиву копію направлення на ВЛК він побачив вперше та таке направлення йому не вручалось 28.08.2024 року, на такому направлення міститься його фото із паспорту, копію якого було зроблено ОСОБА_3 в його присутності в приміщення ТЦК, що також свідчить про фальсифікацію вказаного документу. Звертав увагу на те, що підписуючи будь-які документи в приміщенні ТЦК, він перебував у стані крайньої необхідності, оскільки знаходився під загрозою подальшого поміщення до концентраційного табору та незаконного позбавлення волі.

В рамках судового розгляду даного спору судом було витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_1 для огляду в судовому засіданні протокол №1515 про адміністративне правопорушення на підставі якого винесено оскаржувану постанову №1515 від 10.09.2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, вказував на те, що його військова служба має бути замінена на альтернативну та він не зобов`язаний проходити ВЛК, оскільки комісія визначає саме ступінь придатності до військової служби, призову на яку він не підлягає через релігійні переконання. Також, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви в частині процесуальних порушень та імовірної підробки документів.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та надав суду пояснення аналогічні змісту відзиву.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно до ст. 129 Конституції України, ст.ст. 9, 77 КАС України адміністративне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що встановлює вину особи.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Так, судом встановлено, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 № 1515 від 10.09.2024 року позивача визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. (а/с 8-9)

У відповідності до вимог ч. 2 ст.235 КУпАП, від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Таким чином, оскаржувана постанова ухвалена уповноваженою на це особою ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Частиною першою ст. 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

З диспозиції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП вбачається, що остання передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/22 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України оголошено загальну мобілізацію.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та продовжує діяти на даний час.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 28.08.2024 року позивач, будучи військовозобов`язаним всупереч встановленим чинним законодавством вимогам правил військового обліку відмовився від отримання направлення та проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, чим порушив правила військового обліку в особливий період, зокрема своїми протиправними винними діями позивач порушив вимоги абзацу 7 ч.3 ст. 1, абзацу 3 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ та вимоги Додатку 2 до Порядку №1487 від 30.12.2022 року, що призвело до порушення ним правил військового обліку, вчиненого в особливий період. Тим самим, позивач скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (а/с 8).

Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме - Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 .

Військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.

Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.

Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).

Відповідно до п.6.2 розділу VI Положення на військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК, подаються: направлення із зазначенням військового звання, прізвища, ім`я та по батькові, дати народження, місяця та року призову (прийняття) на військову службу, ТЦК та СП, яким призваний у Збройні Сили України (колишнього СРСР), попереднього діагнозу та мети огляду (направлення на огляд може бути підписане начальником штабу (від начальника штабу полку та вище) або начальником кадрового органу (від начальника управління роботи з особовим складом об`єднання та вище) із посиланням на рішення відповідного командира (начальника).

Направлення на медичний огляд ВЛК, видане військовослужбовцю, обов`язкове до виконання.

Обов`язок проходити медичний огляд підтверджений абз.4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.

З системного аналізу вище вказаних вимог законодавства вбачається, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству, адже Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 року чітко регламентований прямий обов`язок проходити ВЛК з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я та неможливість відмовитися від проходження ВЛК.

Отже, проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність.

Обґрунтовуючи свою відмові від проходження ВЛК позивач посилається на гарантоване йому ст. 35 Конституції України право на альтернативну (не військову) службу з огляду на його релігійні переконання.

Як вбачається із довідки від 09.09.2024 року №2024-09/09-01 Церкви «Філадельфія», позивач дійсно є активним членом Церкви ЄХБ м. Чернівці «Філадельфія». Загалом є членом ОСОБА_4 з 5 серпня 1995 року, коли прийняв Хрещення. Віровчення релігійної громади «Філадельфія» не допускає користування зброєю проти інших людей та бути співучасником вбивства людей, що унеможливлює виконання військового обов`язку. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року №2066 за своїм віровченням релігійна громада «Філадельфія» знаходиться у «Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю» під №4. На цій підставі згідно віровчення Церкви та своїх релігійних переконань вищезазначений громадянин не може брати до рук зброю та виконувати військову службу. Має право на заміну військової служби на альтернативну (невійськову) згідно статті 35 Конституції України (а/с 34).

Разом з тим, твердження позивача про відсутність обов`язку проходити ВЛК через релігійні погляду не узгоджується з вимогами закону, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено ч. 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі ст. 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» , віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Ст. 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, усупереч доводів позовної заяви, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону № 2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі -також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

При цьому, варто зазначити, що імовірний призов позивача на військову службу за мобілізацією не означає автоматично, що він буде зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він може бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

На підтвердження факту відмови позивача від отримання направлення на ВЛК відповідач долучив копію відповідного акту від 28.08.2024 року, який суд визнає належним та допустимим доказом і будь-яких даних на підставі яких суд міг би поставити цей доказ під розумний сумнів за наслідками розгляду справи не встановлено (а/с 63).

Позивач вказує на те, що не був допущений на розгляд справи про адміністративне правопорушення, хоча зявився у визначений час в приміщення ІНФОРМАЦІЯ_5 на підтвердження чого долучив копію відповідного талону (а/с 42).

Разом з тим, вказаний талон не містить відомостей про час прибуття позивача 10.09.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому суд позбавлений можливості встановити достовірність його доводів щодо прибуття на розгляд справи у визначений час.

Також, за наслідками розгляду справи було встановлено, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення №1515 від 28.08.2024 року було допущено технічну описку щодо дати вчинення правопорушення, яка в подальшому була усунена працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом роздрукування аналогічного примірника протоколу, який був вручений позивачу, натомість із заміною дати вчинення правопорушення.

Вказана технічна описка (мимовільна, випадкова помилка), яка допущена під час письмово-вербального викладу суті правопорушення у протоколі не мала суттєвого значення та своєчасно була усунена відповідачем.

За наслідками судового розгляду даного спору судом не встановлено будь-яких доказів порушення процедури документування факту відмови позивача від проходження ВЛК та отримання направлення на проходження ВЛК або невідповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам ст. 256 КУпАП, у зв`язку з чим суд визнає даний доказ належним та допустимим і оцінює його поза розумним сумнівом.

Будь-яких процесуальних порушень, які б могли суттєво впливати на обставини справи про адміністративне правопорушення та ставити під сумнів зібрані відповідачем докази, які були взяті до уваги під час винесення оскаржуваної постанови, за наслідками судового розгляду не встановлено.

Так, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Про це йдеться в постанові ВП ВС від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23.

Натомість, щодо заявлених позивачем вимог про передачу до правоохоронних органів інформації про скоєння злочинів працівниками ЧМТЦК та СП « ІНФОРМАЦІЯ_4 », ОСОБА_2 та їх начальником «КРАВЧУК», слід зазначити, що позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав в рамках адміністративної справи, який не передбачений КАС України та позивач не позбавлений можливості самостійно звернутись до правоохоронних органів, якщо вважає, що відносно нього вчинене кримінальне правопорушення.

Наведені вище обставини в їх сукупності свідчать про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5-10, 14, 72-79, 90, 94, 241-246, 250, 251, 255, 293, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлений 04.12.2024 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна