Справа № 300/5909/24
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2024 р. справа № 300/5909/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Остап?юка С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.07.2024 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання призначити та виплачувати з 22.09.2023 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків, які позивач усунув у строк встановлений судом.

11.10.2024 ухвалою суду відкрито провадження за вказаним позовом, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Позивач заявлені позовні вимоги щодо предмету спору обґрунтовує тим, що з досягненням необхідного віку та за наявності відповідного стажу неодноразово звертався до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому з 22.09.2023 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статі 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак, рішеннями органів Пенсійного фонду України від 04.10.2023, 17.11.2023, 02.01.2024, 31.05.2024 йому протиправно відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового та страхового стажу.

Відповідач направив суду відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими не погодився, із посиланням на відповідні норми права та твердження. Просив в задоволенні позову відмовити, з мотивів, викладених у відзиві.

Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.09.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення з 22.09.2023 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яку після реєстрації, за принципом екстериторіальності, передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про відмову у призначенні пенсії за № 24 від 04.10.2023 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статі 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням встановлено, що страховий стаж позивача становить 26 років 6 місяців 22 дні. За результатом розгляду документів, до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 11.07.1985, оскільки трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: період з 19.12.1988 до 01.03.1989 запис про звільнення завірено печаткою не придатною для читання; період 01.09.1983 до 15.05.1986, згідно свідоцтва від 20.05.1986 № 212641, оскільки відсутня інформація про встановлення кваліфікації. Пільговий стаж не підтверджено. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи, згідно довідки від 04.08.2023 №170, оскільки довідка не відповідає додатку № 5 та потребує доопрацювання, а саме: відсутній підпис головного бухгалтера та начальника відділу кадрів.

17.11.2023, за наслідками розгляду заяви позивача від 10.11.2023, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийняло рішення № 24 про відмову у призначенні позивачу пенсії. Цим рішенням встановлено, що страховий стаж позивача станом на 11.10.2017 складає 21 рік 10 місяців 27 днів, а на дату звернення такий стаж становить 26 років 6 місяців 22 дні. До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1983 до 15.05.1986, згідно свідоцтва від 20.05.1986 № 212641, оскільки відсутня інформація про встановлення кваліфікації та період роботи з 19.12.1988 до 01.03.1989, оскільки в записі про звільнення з роботи нечитабельна печатка. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи, згідно довідок від 23.10.2023 № 353, № 354, оскільки надані довідки про пільговий характер не відповідають порядку підтвердження пільгового стажу.

02.01.2024, за наслідками розгляду заяви позивача від 26.12.2023, Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області прийняло рішення за № 24 про відмову у призначенні пенсії. Цим рішенням встановлено, що страховий стаж позивача становить 28 років 6 місяців 18 днів. Спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років становить 12 років 4 місяці 8 днів. Відповідно до наданих документів до страхового стажу не зарахований період роботи згідно запису у трудовій книжці НОМЕР_1 з 19.12.1988 до 01.03.1989, оскільки неможливо прочитати печатку у записі про звільнення з роботи, період отримання допомоги по безробіттю з 12 місяця 2004 року до 09 лютого 2005 року, оскільки неможливо ідентифікувати дату (день) початку виплати допомоги по безробіттю та рік у наказах про початок та припинення виплати допомоги по безробіттю. Відповідні періоди роботи можливо буде зарахувати до страхового стажу після надання уточнюючих довідок та звернення до управління. Пільговий стаж роботи зарахований згідно даних розрахунково-платіжних відомостей про заробітну плату, оскільки у акті №0900-1104-1/9770 від 13.12.2023 зазначено, що книги наказів, на підставі яких видається довідка не пронумеровані і не скріплені печаткою, наказ про звільнення відсутній за період роботи з 01.03.1989 до 1999 року. За наданими документами право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 55 Закону № 796 відсутнє, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та відсутністю необхідного страхового стажу станом на 11.10.2017 26 років 6 місяців. За умови надання додаткових документів право на пенсію буде переглянуто.

Відділом призначення пенсій управління пенсійного-забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області на виконання рішення Комісії при Головному управлінні пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 23.04.2024 № 2 повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 , який 26.12.2023 звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років та прийнято рішення за № 24 від 31.05.2024 про відмову в призначенні пенсії.

Цим рішенням встановлено, що згідно з наданими документами страховий стаж позивача становить 29 років 5 місяців 13 днів. Станом на 10.10.2017 23 роки 5 місяців 21 день). Вік заявника на дату звернення 55 років 3 місяці 5 днів. Стаж роботи за вислугу років становить 12 років 9 місяців 20 днів. До стажу за вислугу років зараховано періоди роботи на посадах лісоруба та тракториста на трелюванні та вивезенні лісу з 01.03.1989 до 31.03.1997, з 01.06.1997 до 31.10.1997, з 01.12.1997 до 31.03.1999, згідно рішення Комісії №2 від 23.04.2024, що діє при Головному управлінні Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, та з 15.01.2014 до 05.10.2016, з 13.07.2017 до 10.10.2017, згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 535 від 23.10.2023.

До страхового стажу, згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 17.11.1982, не зараховано: період отримання допомоги по безробіттю з 29.12.2004 до 09.02.2005, оскільки запис про період виплати читається частково (неможливо ідентифікувати дати).

Період роботи з 02.06.1997 до 27.09.1999, зараховано згідно даних про нарахування заробітної плати, наявної в архівних довідках та даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу, оскільки запис про період роботи в трудовій книжці читається частково. За період з 01.01.2004 до 31.03.2004 та з 01.09.2004 до 31.12.2004 відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Позивач, вважаючи протиправною відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статі 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 637 від 12.08.1993 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 даного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 цього ж Порядку встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України на вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

З аналізу вказаних норм, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності відповідних записів у трудовій книжці стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, архівними установами. У випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються довідки підприємств, установ, організацій, виписки із наказів, особові рахунки та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» за №301 від 27.04.1993 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09.08.2019 у справі № 654/890/17, який відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України застосовав суд в даній адміністративній справі.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30.09.2021 (справа №300/860/17), висновки якого враховують суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в справі за № 688/947/17, провадження № К/9901/35103/18 встановлено, що фактично внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України працівник позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії періодів роботи на такому підприємстві.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що період отримання позивачем допомоги по безробіттю з 29.12.2004 до 09.02.2005, та періоди з 01.01.2004 до 31.03.2004, з 01.09.2004 до 31.12.2004 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, а відмова відповідача зарахувати ці періоди до страхового стажу позивача є протиправною.

Таким чином, з врахуванням самостійно зарахованого відповідачем та встановленого судом стажу, який підлягає зарахуванню, суд встановив, що на момент звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років 26.12.2023 його страховий стаж становив більше 30 років, а спеціальний 12 років 9 місяців 20 днів.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" (далі Закон № 1788-ХІІ) визначає, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Відповідно до статті 1 Закону № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.

За змістом статті 7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Відповідно до пункту "в" статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", який набрав чинності 11.10.2017, розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1 наступного змісту: "Особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону № 1058-IV, у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Положення, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, норми пункту "а" статті 54 та статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами від 02.03.2015 № 213-VIII та від 24.12.2015 № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Відтак, починаючи з 05.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції, чинній до внесення змін Законом від 02.03.2015 № 213-VIII та Законом від 24.12.2015 № 911-VIII.

За змістом пункту "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (у редакції, чинній до 02.03.2015) право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Тобто, особа, яка станом на день звернення до Пенсійного органу має 25 років загального стажу, з яких 12 років 6 місяців спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років.

Враховуючи встановлені фактичні обставини, суд встановив, на момент звернення позивача за призначенням пенсії у нього був наявний необхідний вік 55 років, страховий стаж більше 25 років, з яких спеціальний стаж більше 12 років і 6 місяців.

Відтак, оскільки позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 26.12.2023, тобто після прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019, відповідач повинен був застосувати положення пункту "в" статті 55 Закону № 1788-ХІІ у первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону № 1788-ХІІ з дати звернення із заявою про призначення пенсії, як це встановлено частиною 1 статті 45 Закону № 1058-IV.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області про відмову в призначенні позивачу пенсії за № 24 від 31.05.2024 в частині не зарахування до стажу позивача періоду отримання допомоги по безробіттю з 29.12.2004 до 09.02.2005 та періодів роботи з 01.01.2004 до 31.03.2004, з 01.09.2004 до 31.12.2004, а тому позовні вимоги в цій частині підлягаю до задоволення.

Позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування рішень органів Пенсійного фонду України від 04.10.2023, 17.11.2023, 02.01.2024 задоволенню не підлягають, оскільки позивач не заявляв вимог до відповідних органів Пенсійного фонду України, які приймали рішення про відмову в призначенні пенсії.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Оскільки в силу частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-IV передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, суд вважає, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 245 даного Кодексу у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним способом, за встановлених обставин, є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити та виплачувати з 22.09.2023 позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлений позивачем позов підлягає задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють. За наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 цього Кодексу при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково, позивач, згідно з квитанцією за № 0.0..1 від 09.08.2024, підтвердив сплату судового збору на суму 1 211, 20 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в розмірі 900 гривень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за № 24 від 31.05.2024 в частині не зарахування до стажу періоду отримання допомоги по безробіттю з 29.12.2004 до 09.02.2005 та періодів роботи з 01.01.2004 до 31.03.2004, з 01.09.2004 до 31.12.2004.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) призначити та виплачувати з 22.09.2023 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) частину сплаченого судового збору в розмірі 900 (дев`ятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Остап`юк С.В.