Справа № 500/3537/24
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 грудня 2024 року

м. Київ

справа №500/3537/24

адміністративне провадження № К/990/43125/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Філія-Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову ВП № НОМЕР_1 від 23.11.2022 про стягнення виконавчого збору в розмірі 3 850,35 долара США.

Ухвалою від 26.06.2024 Тернопільського окружного адміністративного суду, яка залишена без змін постановою від 01.10.2024 Восьмого апеляційного адміністративного суду відмовлено позивачу у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду та позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

У поданій касаційній скарзі скаржник, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення.

Так, скаржник вказує, що підставами касаційного оскарження є пункт 4 частини першої статті 328 КАС України, за якою підставами касаційного оскарження рішення суду та постанови суду апеляційної інстанції можуть бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Також посилається на пункт 5 частини другої статті 328 КАС України, за яким судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п?ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню у випадку, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Розв`язуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений законом десятиденний строк звернення до адміністративного суду, передбачений статтею 287 КАС України для оскарження постанови державного виконавця. Суд встановив, що позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 29.02.2024, у якій було зазначено про стягнення виконавчого збору на підставі постанови № НОМЕР_1 від 23.11.2022. Щобільше у своїй попередній позовній заяві від 13.03.2024 у справі № 500/1428/24 позивач посилався на цю постанову про стягнення виконавчого збору, що свідчить про його обізнаність з нею. Однак, позивач звернувся до суду з оскарженням постанови про стягнення виконавчого збору лише 03.06.2024, тобто зі значним пропуском строку. При цьому він не надав суду поважних причин пропуску цього строку та не довів, що не мав можливості звернутися до суду раніше. Відтак, суд дійшов виснував про невиконання позивачем обов`язку щодо своєчасного подання позову та не обґрунтував причини пропуску строку, що є підставою для повернення позовної заяви.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав ще 29.02.2024, коли отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій чітко вказано про стягнення виконавчого збору на підставі постанови від 23.11.2022. Також суд звернув увагу, що позивач у своєму позові від 13.03.2024 вже згадував про цю постанову, що підтверджує його обізнаність. Попри це, позивач не звернувся до суду в установлені законом строки та не надав доказів поважних причин їх пропуску. Таким чином, апеляційний суд встановив, що позивач не виконав свого процесуального обов`язку щодо своєчасного звернення до суду та не довів наявності обставин, які б унеможливили це зробити, у зв`язку з чим апеляційна скарга була залишена без задоволення.

Таким чином, позивач не подав позовну заяву у встановлений законом десятиденний строк з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про постанову про стягнення виконавчого збору. Він також не надав суду поважних причин пропуску цього строку та доказів, які б підтверджували неможливість своєчасного звернення до суду. Відповідно, він не виконав свого обов`язку щодо дотримання процесуальних строків та не обґрунтував необхідність їх поновлення.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

За такого правового врегулювання та обставин справи оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Оскаржуючи судові рішення, скаржник зазначає, що справа має для нього фундаментальне значення, оскільки при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем було помилково відкрито провадження на суму боргу, яка не відповідає заявленій стягувачем, що призвело до зайвого нарахування виконавчого збору. Частина боргу прощена банком, що виключає підстави для стягнення виконавчого збору на відповідну суму. Крім того, борг за його заборгованістю погашався іншими особами. Однак, представник позивача жодним чином не обґрунтовує дане посилання, та не зазначає про новітні, проблемні, засадничі, раніше ґрунтовно не досліджувані питання права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій з посиланнями на нормативно-правові акти України, що стосуються строку подання позовної заяви до суду.

Суд наголошує, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Таким чином, аналіз ухвалених у цій справі судових рішень і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

При цьому, Суд зауважує, що статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Тобто, особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Отже, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, повертаючи апеляційну скаргу з підстав не усунення недоліків, вірно застосував положення пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, правильне її застосування очевидне, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на оскарження позивачем ухвали про повернення позовної заяви та у силу положень статті 333 КАС України.

З огляду на те, що суддя Загороднюк А.Г. перебував на лікарняному, питання про відкриття провадження у справі вирішується у перший робочий день судді.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Філія-Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання протиправною та скасування постанови.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов