Справа № 560/12825/24
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

02 грудня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить визнати дії та рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо направлення позивача на військову службу протиправними.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що є членом Церкви християн віри євангельської та є віруючою людиною. Вказує, що має стійкі релігійні переконання, які унеможливлюють проходження ним військової служби. 15.05.2024 року позивач отримав першу повістку до районного ТЦК з вимогою особисто з`явитись та надати відповідні документи. 15.05.2024 року мною було надано відповідачу всі необхідні військово-облікові документи а також довідку з Церкви від 15.05.2024 року №15/8 та заяву про те, що виконання військового обов`язку протирічить його релігійним переконанням та подано прохання замінити військову службу невійськовою (альтернативною). Проте відповідачем не було задоволено вимог і 21 травня 2024 року позивача примусово було доставлено до в/ч НОМЕР_1 (Яворівський район, Львівська обл.) з Хмельницького РТЦК. Позивач повторно 04.06.2024 року було направив відповідачу таку ж заяву засобами поштового зв`язку.

Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що альтернативна служба, а саме її застосування, є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час, яку на законодавчому рівні виключено із видів військової служби та замінено на базову військову службу, що унеможливлює направлення для проходження альтернативної служби взамін як строкової військової служби так і базової військової служби.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , є членом Церкви християн віри євангельської, що підтверджується довідкою від 15.05.2024 №15/8 виданою Хмельницьким обласним центром об`єднаної церкви Християнської віри євангельської.

Позивач вважає, що християнське віровчення та його переконання, котрі він сповідує, забороняють йому використовувати зброю для вбивства людей, приймати присягу (клятву), що унеможливлює виконання ним військового обов`язку.

15.05.2024 року позивач отримав повістку до районного ТЦК з вимогою особисто з`явитись та надати відповідні документи.

15.05.2024 позивачем було надано відповідачу всі необхідні військово-облікові документи а також довідку з Церкви від року № 15/8 та заяву про те, що виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням та подано прохання замінити військову службу невійськовою (альтернативною). Проте відповідачем не було задоволено його вимог та 21 травня 2024 року позивача було доставлено до в/ч НОМЕР_1 (Яворівський район, Львівська обл.) з Хмельницького РТЦК.

Позивач повторно 04.06.2024 року було направлено відповідачу заяву про заміну військової служби невійськовою (альтернативною).

Однак, відповідач на думку позивача залишив відповідні заяви без відповідей.

Позивач під час перебування у вч НОМЕР_2 04.06.2024 та 09.06.2024 звертався з рапортами про заміну військової служби альтернативною.

На подані рапорти командиром ВЧ НОМЕР_2 було надано відповідь від 17.06.2024 №5114 згідно якої повідомлено позивача, що командування ВЧ НОМЕР_2 не наділено повноваженнями щодо заміни військової служби альтернативною (невійськовою) службою в Збройних Силах України.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який затверджено Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє станом на момент розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

На момент розгляду даної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Пунктом 16 частини першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" альтернативна (невійськова) служба під час воєнного стану не визначена, оскільки на альтернативну службу можуть бути направлені лише громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу.

Частиною 1 статті 15 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі - добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), затвердженого Законом України від 03.03.2022 року №2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Згідно ст.65 Конституції України, частини першої ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Частиною 4 ст.35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством - стаття 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" № 3633-IX від 11.04.2024 року внесено зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема в абзаці другому частини 6 статті 2 слово "строкова" замінити словом "базова".

Частиною 6 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" встановлено, що базова загальновійськова підготовка, визначена статтею 10-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", розпочинається з 1 вересня 2025 року.

Отже, альтернативна служба, а саме її застосування, є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час, яку на законодавчому рівні виключено із видів військової служби та замінено на базову військову службу, що унеможливлює направлення для проходження альтернативної служби взамін як строкової військової служби так і базової військової служби.

Крім того, уряди держав-членів Ради Європи, окрім утвердження в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міжнародних нормативних прерогатив на свободу думки, совісті та релігії людини проголошених ООН, все ж вказують на можливість обмеження їхньої реалізації, якщо такі обмеження, перш за все, передбачені чинним законодавством демократичного суспільства та покликані захищати громадську безпеку, публічний порядок, здоров`я чи моральні засади, а також покликані захищати права та свободи інших членів суспільної ланки.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що для осіб, які за своїми релігійними переконаннями, віросповідання яких не дозволяє використовувати зброю не встановлено порядку направлення на альтернативну військову службу, а отже підлягають призову під час мобілізації на загальних підставах.

Згідно зі статтями 17, 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є справою всього Українського народу, а захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - обов`язком громадян України. При цьому громадяни відбувають військову службу відповідно до Закону України.

Враховуючи те, що позивач являється мобілізованим на військову службу, а не особою, яка підлягає призову на строкову військову службу, у спірному випадку, на думку суду, позивач не наділений правом бути направленим на альтернативну (невійськову) службу.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя О.П. Шевчук