Справа № 520/7213/24
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 р. Справа № 520/7213/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024 (суддя Бадюков Ю.В.; м. Харків) по справі № 520/7213/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС), в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати прийняті ГУ ДПС у Харківській області податкові повідомлення-рішення від 09.11.2023 №0-2031-UА0028556 та від 26.02.2024 №0-2031-UА0028556.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є власником об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «Г-5» (виробничий будинок) загальною площею 2270,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Вказана нежитлова будівля літ. «Г-5» є виробничим будинком, що підтверджується технічним паспортом на виробничий будинок літ. «Г-5», витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витягом з Державного земельного кадастру.

Позивач, отримав податкове повідомлення-рішення від 09.11.2023 р. №0- 2031-UA0028556 про визначення грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік на суму 136230,00 грн. та податкове повідомлення-рішення від 26.02.2024 №0- 2031-UA0028556 про визначення грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік на суму 152123,50 грн.

ОСОБА_1 13.11.2023 року через засоби поштового зв`язку звернувся до ГУ ДПС у Харківській області із заявою, у якій просив відповідача провести повну звірку фактичних даних по вищезазначеному об`єкту нерухомості. До заяви було додано, зокрема, копію технічного паспорту на виробничий будинок літ. «Г-5», копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію витягу з Державного земельного кадастру.

Листом ГУ ДПС у Харківській області від 23.01.2024 року відповідач повідомив, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про технічні характеристики нежитлової нерухомості, а саме не визначено підтип об`єкта, який належить позивачу на праві приватної власності, тобто платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону України №1952 та Порядку №1127.

При цьому відповідачем проігноровано прохання позивача провести звірку фактичних даних по вищезазначеному об`єкту нерухомості та надані позивачем копії технічного паспорту на виробничий будинок літ. «Г-5»,витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витягу з Державного земельного кадастру.

Позивач вважає податкові повідомлення-рішення від 09.11.2023 р. № 0-2031- UA 0028556 та від 26.02.2024 № 0-2031-UA0028556 незаконними та необґрунтованими.

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 29 липня 2024 року задовольнив позовну заяву ОСОБА_1 .

Визнав протиправними та скасував прийняті ГУ ДПС у Харківській області податкові повідомлення-рішення від 09.11.2023 № 0-2031-UА0028556 та від 26.02.2024 № 0-2031-UА0028556.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального права, а саме: пп. 266.1.1, п. 266.1, пп. 266.2.2, п. 266.2, пп. 266.3.1, пп. 266.3.2, п. 266.3 ст.266 Податкового кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024, ухваливши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебуває нежитлова будівля літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2 270,5 кв. метрів. Класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, чинний з 01 січня 2001 року (далі - ДК 018- 2000). Відповідно до вказаного ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. У Державному класифікаторі будівель та споруд використовується поняття «будівель промислових», в той час як у статті 266 Податкового кодексу України передбачено звільнення від оподаткування будівель промисловості. Вказане, за твердженням податкового органу, доводить, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе не лише з урахуванням цільового призначення нежитлової будівлі згідно з правовстановлюючими документами, а й фактичне її використання як об`єкта промисловості.

Оскільки фактичне головне призначення кожного конкретного об`єкта нерухомості обчислюється на підставі документів, що підтверджують право власності, у порядку, визначеному Класифікатором, із використанням Методики ідентифікації за головною класифікаційною ознакою будівель багатофункціонального призначення, то платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за отриманням необхідного висновку щодо ідентифікації об`єкта нерухомості доцільно звертатись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно будівельного контролю та нагляду. Отже, для ідентифікації об`єктів нерухомого майна як таких, що використовуються платниками податків у господарській діяльності, останні повинні звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо присвоєння об`єкта нерухомості до класу 1251 «Будівлі промисловості» Класифікатора. Вказує, що позивачем не надано доказів використання нежитлової будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_2 у власній господарській діяльності як і не надано доказів функціонального (цільового) призначення таких будівель.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «Г-5» (виробничий будинок), загальною площею 2270,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Вказана нежитлова будівля літ. «Г-5» є виробничим будинком, що підтверджується копіями : технічного паспорту на виробничий будинок літ. «Г-5», витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного земельного кадастру.

Позивач, отримав податкове повідомлення-рішення від 09.11.2023 р. № 0- 2031-UA0028556 про визначення грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік на суму 136230,00 грн. та податкове повідомлення-рішення від 26.02.2024 № 0-2031- НОМЕР_1 про визначення грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік на суму 152123,50 грн.

13.11.2023 року позивач через засоби поштового зв`язку звернувся до ГУ ДПС у Харківській області із заявою, у якій просив відповідача провести повну звірку фактичних даних по вищезазначеному об`єкту нерухомості.

До заяви було додано, зокрема, копію технічного паспорту на виробничий будинок літ. «Г-5», копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію витягу з Державного земельного кадастру.

Листом ГУ ДПС у Харківській області від 23.01.2024 року відповідач повідомив, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про технічні характеристики нежитлової нерухомості, а саме не визначено підтип об`єкта, який належить позивачу на праві приватної власності, тобто платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону України №1952 та Порядку №1127.

Позивач, вважає, що розмір податкового зобов`язання, визначений оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями розрахований неправильно, а тому податкові повідомлення-рішення є протиправними та таким, що порушують права позивача як платника податків, через що звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач протиправно відніс належну позивачу на праві власності нежитлову будівлю у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати як до будівель готельних, офісних, торгівельних або для публічних виступів, тоді як до належної позивачу на праві власності будівлі повинна застосовуватися ставка податку у 2021, 2023 роках як для «інших будівель» 0,1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Положеннями ст. 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Положеннями ст. 265 Податкового кодексу України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно із положеннями пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Водночас, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п. п. 266.2.1п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п. п. 266.3.1п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, можливість визначення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості на підставі інших документів, ніж тих, що підтверджують право власності на такий об`єкт, Податковим кодексом України не передбачена.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України питання щодо встановлення податку на майно, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вирішують місцеві ради в межах повноважень.

Відповідно до п. п. 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до п. п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно з Додатком №1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про місцеві податки і збори у місті Харкові від 22.02.2017 за №542/17 ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюються у відсотках до мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування.

Так, пунктом 5 зазначеного вище Додатку №1 встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) до 01.01.2019 року - будівлі промисловості та склади 0,25 відсотка, в подальшому підпункт 5 пункту 5 додатку 1 виключений згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 р. N 1284/18 набрав чинності з 01.01.2019 р. 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

Отже, ставка податку встановлена в залежності від цільового призначення об`єкта нерухомості, який перебуває у власності особи.

Згідно з п. п. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року N 507, чинний з 01 січня 2001 року (далі - ДК 018-2000).

Відповідно до вказаного ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з яким: споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт; будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів; інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

Відповідно до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості.

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості, 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії, 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості, 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості, 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості, 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

При цьому, ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16.

Зі змісту правовстановлюючого документа на нежитлову будівлю, технічного паспорту на нежитлову будівлю судом встановлено, що нежитлова будівля літ. «Г-5» (виробничий будинок), загальною площею 2270,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 108 (колишня вул. Котлова, 108) відноситься до групи «Будівлі промисловості та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

З Інформації з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ) на якій розташована нежитлова будівля літ. «Г-5» за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 108 (колишня вул. Котлова, 108) використовується позивачем для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Г-5» та господарських споруд.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що в розумінні рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 №542/17, вказана нежитлова будівля «група нежитлових приміщень у виробничому будинку» відноситься до категорії «інші будівлі» (п. п.8 п. 5 Додатку 1 до рішення) за ставкою 0,1 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати.

У той же час податковим органом не надано доказів та не наведено обставин, які б спростовували вказане та доводили приналежність зазначених об`єктів нерухомості до іншого типу, відмінного від зазначеного вище.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно відніс належну позивачу на праві власності нежитлову будівлю у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати як до будівель готельних, офісних, торгівельних або для публічних виступів, тоді як до належної позивачу на праві власності будівлі повинна застосовуватися ставка податку у 2021, 2023 роках як для «інших будівель» 0,1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» суд визначив, що «... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних рішень.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку у 2021, 2023 роках до об`єкту нерухомого майна (належного позивачу) у розмірі 1 % контролюючим органом не надано.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі не спростовують висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2024 по справі № 520/7213/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Т.С. Перцова В.Б. Русанова