Справа № 240/15881/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/15881/24

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд із позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач, МО України) про визнання протиправним та скасування рішення від 19 квітня 2024 року №12/д, прийняте у формі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум щодо повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги, та зобов`язання повторно розглянути заяву з доданими до неї документами.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є тіткою загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , до досягнення повноліття була його опікуном, а тому має право на отримання одноразової грошової допомоги. Однак відповідач протиправно, на переконання позивача, відмовив у визнанні за нею вказаного права.

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

27 листопада 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що статтею 161 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (чинною на момент загибелі військовослужбовця) установлено, що: у випадках, зазначених у підпунктах 1 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Заявниця була опікуном загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 до досягнення ним повноліття. Згідно статті 77 Сімейного кодексу України піклування припиняється у разі досягнення фізичною особою повноліття (18 років). На день загибелі військовослужбовця піклувальниця не здійснювала опіку і не мала прав та обов`язків щодо забезпечення ОСОБА_2 . За поданими документами неможливо встановити чи є тітка загиблого військовослужбовця непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на його утриманні, а також вона проживала разом з ОСОБА_2 , вела з ним спільне господарство і мала взаємні права та обов`язки. Жодного чинного судового рішення про встановлення того чи іншого факту на підтвердження свого статусу не надано. Відповідно, згідно чинного законодавства на момент загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 , його тітка, ОСОБА_1 , не мала права на отримання одноразової грошової допомоги. Тому рішення, оформлене протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою грошової допомоги та компенсаційних сум №12/д від 19 квітня 2024 року, яким документи щодо виплати одноразової грошової допомоги повернуто на доопрацювання, є законним та обґрунтованим.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просила виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

Указана заява з доданими до неї документами була надіслана для розгляду до МО України.

За пунктом 29 витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2024 року № 12/д установлено, що комісія, розглянувши подані документи, дійшла висновку про повернення їх на доопрацювання.

Указано, що « ОСОБА_1 , тітка (опікун до досягнення повноліття загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 у період дії воєнного стану старшого солдата ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 13 березня 2023 року та листом Кадрового центру Збройних Сил України від 11 січня 2024 року № 321/КЦ/264. Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», одноразова грошова допомога виплачується сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 161 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на день загибелі військовослужбовця), а саме: членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Щодо утриманців, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів існування. Заявниця була опікуном загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 до досягнення ним повноліття. Згідно зі статтею 77 Сімейного кодексу України піклування припиняється у разі досягнення фізичною особою повноліття (18 років). На день загибелі військовослужбовця піклувальниця не здійснювала опіку і не мала прав та обов`язків щодо забезпечення ОСОБА_2 . Таким чином, за поданими документами неможливо встановити, чи є тітка загиблого військовослужбовця непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на його утриманні. Крім цього, за поданими документами неможливо встановити, що вона проживала разом ОСОБА_2 , вела з ним спільне господарство і мала взаємні права та обов`язки. Без надання документів, які відповідно до Сімейного кодексу України підтверджують, що ОСОБА_1 була членом сім`ї загиблого військовослужбовця (судове рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема про факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність між ними взаємних прав та обов`язків) або перебування на його утриманні відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судового рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі), неможливо встановити право заявниці на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, у зв`язку з чим документи ОСОБА_1 повернути на доопрацювання.»

Уважаючи таке рішення протиправним ОСОБА_1 звернулась із цим позовом до суду.

Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правовідносини щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги врегульовано статтями 16 164 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, які неодноразово зазнавали змін, зокрема, в частині визначення кола осіб, які мають право на одноразову грошову допомогу в разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Суд, ураховуючи закріплений в статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів у часі, зазначає, що при вирішенні питання про наявність в особи права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги застосуванню підлягає закон, чинний на момент виникнення права на отримання такої допомоги.

Наведене правило також знайшло своє відображення в пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв був затверджений», за змістом якого одноразова грошова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, визначене у статті 161 Закону України №2011-ХІІ, яка підлягає застосуванню у редакції, чинні на дату сметрі військовослужбовця.

Пунктами 1, 2 статті 161 Закону України №2011-ХІІ у відповідній редакції визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) на момент загибелі ОСОБА_2 був визначений Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв був затверджений, затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі Порядок №975).

Відповідно до пункту 5 названого Порядку (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

Аналіз норм Закону України №2011-ХІІ та Порядку № 975 свідчать, що одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується, зокрема, членам сім`ї військовослужбовця у разі, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Та обставина, що причина смерті ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини, відповідачем не заперечується.

У рамках розгляду цієї справи спірним є питання чи належить позивач до членів сім`ї, які відповідно до статті 161 Закону України №2011-ХІІ мають право на отримання одноразової грошової допомоги.

Оспорюване рішення відповідача щодо відмови позивачці в призначенні їй одноразової грошової допомоги обумовлене саме відсутністю доказів на підтвердження її статусу як члена сім`ї померлого військовослужбовця.

Суд звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка розглядаючи справу №560/17953/21, у постанові від 18 січня 2024 року вказала на те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку: рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції; юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про призначення та виплату одноразової грошової допомоги особі, яка вважає себе членом сім`ї померлого військовослужбовця, що має право на виплату такої допомоги відповідно до статті 161 Закону України №2011-ХІІ за умови, що існує необхідність встановлення факту, що має юридичне значення (проживання однією сім`єю).

Застосовуючи до спірних відносин, які виникли у цій справі, наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, а також ураховуючи обставини справи, яка розглядається, суд зазначає, що в цій справі вирішенню питання про наявність в позивача як члена сім`ї померлого військовослужбовця права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 161 Закону України №2011-ХІІ передує вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення проживання однією сім`єю разом з племінником ОСОБА_2 , яке лежить поза межами компетенції суду адміністративної юрисдикції.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 140/4695/22.

Ураховуючи наведене суд констатує, що на момент винесення відповідачем спірного рішення позивачем не було надано документа (документів), що підтверджує (підтверджують) факт проживання однією сім`єю з племінником, тому відмовляючи такій у призначенні одноразової грошової допомоги, комісія Міністерства оборони України діяла у межах повноважень та відповідно до вимог Закону України №2011-ХІІ, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При цьому, члени сім`ї, що є утриманцями загиблого військовослужбовця визначаються відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року№ 2262-XII, відповідно до якої члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Таким чином, установлення права особи, яка вважає себе членом сім`ї та вважається утриманцем загиблого військовослужбовця, на отримання грошової допомоги передбачає доведення або факту перебування на повному утриманні загиблого та/або одержання допомоги, що була джерелом для існування.

В спірному випадку позивачем не було надано відповідачу належних та допустимих доказів, які б підтверджували її перебування на утриманні загиблого ОСОБА_2 або доказів того, що одержувана від нього допомога була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування.

Також, за приписами статті 161 Закону № 2011-XII утриманці загиблої (померлої) особи вважаються особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто мають право на пенсію у разі втрати годувальника за загиблого (померлого) військовослужбовця,

Оцінивши надані позивачем документи у їх сукупності, суд уважає обґрунтованими доводи відповідача про недостатність доданих позивачем документів до заяви про призначення одноразової грошової допомоги для визначення її або членом сім`ї або утриманцем померлого, а відповідно відповідач обґрунтовано направив на доопрацювання документи позивача про виплату одноразової грошової допомоги.

Суд наголошує на тому, що за умови подання на розгляд комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум необхідних документів, позивач може претендувати на отримання вказаної грошової допомоги в майбутньому.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

29.11.24