Справа № 320/39542/24
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2024 року м. Київ № 320/39542/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1) Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві;

2) Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку з 01 серпня 2024 року та виплати пенсії за віком відповідно до вимог ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на час призначення йому пенсії), виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України секретаря комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавки за інтенсивність праці та надбавки за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-951 від 04.06.2024 та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата України діючого скликання № 15/59-1000 від 03.07.2024, виданих Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, без обмеження граничного розміру пенсії та із збереженням проценту нарахування індексації пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 з 01 серпня 2024 року перерахунок пенсії за віком відповідно до вимог ч. 12 ст.20 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на час призначення йому пенсії), виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України секретаря комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавки за інтенсивність праці та надбавки за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-951 від 04.06.2024 та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата України діючого скликання № 15/59-1000 від 03.07.2024, виданих Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, та виплачувати йому пенсію без обмеження граничного розміру пенсії та із збереженням проценту нарахування індексації пенсії.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, він є пенсіонером, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України». У зв`язку зі збільшенням заробітної плати працюючого народного депутата України, першого заступника голови комітету Верховної Ради України, позивач набув право на перерахунок пенсії, оскільки у питанні перерахунку йому пенсії повинні застосовуватися положення ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 р. у редакції, чинній станом на день призначення йому пенсії.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок йому пенсії з 01 серпня 2024 року на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання №15/59-951 від 04.06.2024 та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата діючого скликання №15/59-1000 від 03.07.2024 , виданих Управлінням справами Апарату Верховної Ради України. Проте відповідачем було відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працюючим народним депутатам.

Відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог та пояснив, що на момент, коли у позивача виникло право на перерахунок пенсії, в законодавстві відсутні норми, які б регламентували умови та порядок проведення такого перерахунку, то у відповідача відсутні правові підстави для здійснення перерахунку пенсії позивачу.

Відповідач-2 правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований у приміщенні суду, про що свідчить розписка.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

ІІІ. Заяв (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

29.10.2024 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву та матеріали пенсійної справи позивача.

Також, 29.10.2024 до суду від відповідача-1 надійшла заява про залучення співвідповідача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. Запропоновано відповідачу-2 протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання позовної заяви з додатками подати до суду відзив на позовну заяву

Вказану ухвалу доставлено засобами електронного зв`язку до електронного кабінету відповідача-2, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Також, означену ухвалу разом із позовною заявою направлено відповідачу-2 поштовим зв`язком, та отримано його представником.

Інших заяв чи клопотань по суті справи учасниками справи до суду не подано.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за віком як народний депутат України відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України».

Позивач був обраний народним депутатом України був обраний народним депутатом України першого, другого, третього, четвертого та п`ятого скликань Верховної Ради України.

3 28 червня 1990 року по 11 травня 1994 року позивач працював на посаді члена Комісії (Комітету) Верховної Ради України у справах жінок, охорони сім`ї, материнства і дитинства. З 6 липня 1994 року по 12 травня 1998 року позивач працював на посаді члена Комісії (Комітету) Верховної Ради України з питань охорони здоров`я, материнства і дитинства. З 15 липня 1998 року по 15 липня 1998 року позивач працював на посаді члена Комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних відносин. З 16 липня 1998 року по 14 травня 2002 року позивач працював на посаді секретаря Комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних відносин. З 11 червня 2002 року по 25 травня 2006 року позивач працював на посаді члена Комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних відносин. 3 18 липня 2006 року по 23 листопада 2007 року позивач працював на посаді члена Комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних відносин.

Також позивач має почесне звання «Заслужений працівник сільського господарства України», присвоєне йому указом Президента України від 13.11.1997 №3226.

З червня 2008 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України» в розмірі 90 відсотків місячної заробітної плати працюючого народного депутата на момент призначення пенсії, а саме заробітної плати секретаря Комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних відносин.

Із матеріалів справи слідує, що Управлінням справами Апарату Верховної Ради України позивачу видано довідку про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-951 від 04.06.2024 та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата України діючого скликання № 15/59-1000 від 03.07.2024, внаслідок чого він звернувся до відповідача із заявою про перерахунок раніше призначеної йому пенсії без обмежень максимального розміру на підставі вказаних довідок.

Відповідно до цих довідок заробітна плата секретаря комітету Верховної Ради України станом на 01.05.2024 складає 68 613,60 грн., у тому числі посадовий оклад - 31 188,00 грн., надбавка за інтенсивність праці (100% від посадового окладу) 31 188,00 грн.; надбавка за почесне звання «заслужений» (20 % від посадового окладу) - 6 237,60 грн.

У зв`язку із цим, позивач 17.07.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про здійснення перерахунку з 01.08.2024 раніше призначеної йому пенсії відповідно до ч. 12 ст. 20 Закону України "Про статус народного депутата України", у редакції чинній станом на день призначення йому пенсії, без встановлення обмежень максимального розміру пенсії із збереженням проценту нарахування пенсії на момент її призначення у розмірі 90% заробітної плати, із збереженням індексації пенсії на підставі довідок Управління справами Апарату Верховної Ради України № 15/59-951 від 04.06.2024 та № 15/59-1000 від 03.07.2024.

Означена заява позивача за принципом екстериторіальності була передана на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області.

За результатами розгляду заяви позивача відповідачем-2 було прийнято рішення від 02.08.2024 №66, яким відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії «Збільшення окладу народного депутата та зняття обмеження граничного розміру пенсії».

Вважаючи означене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту порушених на його думку прав.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 22 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч. 1ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 р. №2790-ХІІ (далі за текстом Закон №2790).

В оскаржуваному позивачем рішенні зазначено, що на час призначення пенсії Закон №2790 діяв у редакції Закону №1254 від 11.06.2009 р.

Відповідно до абз.1, 6 ч.12 ст.20 Закону №2790, у редакції, чинній на час призначення пенсії, при досягненні встановленого законом пенсійного віку за наявності трудового стажу для чоловіків не менше 25 років, для жінок не менше 20 років, а також у разі визнання інвалідом I або II групи народному депутату призначається пенсія в розмірі 80 відсотків місячної заробітної плати працюючого народного депутата на момент призначення пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років для чоловіків і 20 років для жінок пенсія за віком та по інвалідності збільшується на один відсоток наведеного вище заробітку, але не більше 90 відсотків зазначеного заробітку, без обмеження граничного розміру пенсії. Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до солідарної системи нараховуються з усієї суми заробітної плати народного депутата у Верховній Раді України.

У разі зміни розміру заробітної плати працюючим народним депутатам відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсій здійснюється з усієї суми заробітної плати працюючих народних депутатів з дня виникнення права на перерахунок пенсій без обмеження граничного розміру пенсії.

01.01.2015 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VIII, пунктом 28 якого визначено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій народним депутатам України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VІІ, який набрав чинності 28.03.2015 р., встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

11.10.2017 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 р. №2148-VIII, яким частину дванадцяту статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України» викладено в такій редакції: « 12. Пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд враховує, що відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Положеннями статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, нова редакція положень №2790 суттєво звужує і обмежує зміст та обсяг прав пенсіонерів з числа народних депутатів, яким пенсія призначена до набрання чинності вказаних законів.

У рішенні від 22.05.2008 р. №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 Конституційний Суд України вказав, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 р. №5-рп/2005, згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена» (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Окрім того, Конституційний Суд України у рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 р. зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій слідує, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відповідно до ч.12 ст.20 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції, що діяла станом на час призначення позивачу пенсії) при досягненні встановленого законом пенсійного віку за наявності трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, а також у разі визнання інвалідом I або II групи народному депутату призначається пенсія в розмірі 80 відсотків місячної заробітної плати нині працюючого народного депутата з урахуванням всіх доплат та надбавок до посадового окладу. Нарахування пенсій здійснюється із суми, що складається з посадового окладу з урахуванням всіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент призначення пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років для чоловіків і 20 років для жінок пенсія за віком та по інвалідності збільшується на один відсоток наведеного вище заробітку, але не більше ніж до 90 (включно) відсотків зазначеного заробітку, без обмеження граничного розміру пенсії.

У разі зміни розміру заробітної плати працюючим народним депутатам України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсій здійснюється із суми, що складається з посадового окладу з урахуванням всіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали зазначені обставини.

01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, пунктом 28 якого визначено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій народним депутатам України визначаються Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, пунктом 5 «Прикінцевих положень» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015, який набрав чинності 28.03.2015, визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів", «Про статус народного депутата України", «Про Кабінет Міністрів України", «Про судову експертизу", «Про Національний банк України", «Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

11.10.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII від 03.10.2017, яким було внесено зміни до ч. 12 ст. 20 Закону України "Про статус народного депутата України", а абз. 3 ч. 6 ст. 20 вказаного закону було виключено. Згідно вказаних змін, пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Припис пункту 5 розділу III визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 5-р(II)/2020 від 18.06.2020.

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII внесені зміни до частини 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», згідно з якою пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, у зв`язку із набуттям чинності вищезазначених Законів, норми частини 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», що передбачали перерахунок пенсій особам, які мають право на пенсійне забезпечення народного депутата втратили чинність.

При цьому, слід зауважити, що Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VII не містить аналогічної норми, яка визначала б умови та порядок перерахунку пенсій у зв?язку з підвищенням заробітної плати народним депутатам України.

У пункті 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 Nє213, зазначено лише про призначення пенсій, тобто це стосується осіб, які звертаються вперше про призначення пенсії.

Отже, новий порядок призначення та виплати пенсії, встановлений вищевказаними законами, не поширюються на народних депутатів України, пенсія яким призначена до набрання чинності змін до законодавства. Крім того, такі зміни стосуються саме призначення пенсії, а не її перерахунку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберегти її людську гідність, що суперечитиме ст. 22 Основного Закону України.

Положеннями статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, нова редакція положень ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» суттєво звужує і обмежує зміст та обсяг прав пенсіонерів з числа народних депутатів, яким пенсія призначена до набрання чинності вказаних законів.

У своєму рішенні від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 у справі N 1-28/2008, Конституційний Суд України вказав, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація.

Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні N 6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій слідує, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, внесені зміни повинні стосуватись саме порядку призначення пенсії у разі реалізації особами права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 28 квітня 2009 року N 9-рп/2009, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, закріплених у законах України, наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань призводить до порушення принципів соціальної, правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п`ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, оскільки положення статті 22 Конституції України забороняють законодавцю погіршувати становище людини у суспільстві та закріплюють принцип недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то не можуть бути звужені не тільки конституційні, а й усі права та свободи, передбачені законами України (відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України ці права та свободи так само, як і їх гарантії, визначаються виключно законами України), та зміст і обсяг конституційних прав і свобод розкривається не тільки в Основному Законі України, а й в інших законах України.

Статтею 64 Конституції України передбачено принцип заборони свавільного обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з цим принципом наявні певні межі цих прав і свобод, які мають визначатися лише Конституцією України. Із системного аналізу статей 8, 64 Основного Закону України випливає, що якщо будь-який закон чи нормативно-правовий акт передбачає певні обмеження (або скасування) тих чи інших прав і свобод людини і громадянина, крім тих, що визначені Конституцією України, то ці обмеження не є правомірними, суперечать Конституції України, тому не повинні братися до уваги.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп).

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що при перерахунку пенсії позивача, як народного депутата, мають застосовуватися положення законодавства України, які діяли на момент призначення йому пенсії, а саме положення ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 р. у редакції, чинній станом на день призначення позивачу пенсії, які надають позивачу право на перерахунок пенсії у зв`язку зі збільшенням заробітної плати працюючого народного депутата - Голови підкомітету Комітету Верховної Ради України діючого скликання.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі "Міллер проти Австрії", де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року, якщо особа зробила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch v. the United Kingdom", № 44277/98, п. 37).

У справах "Стек та інші проти Сполученого Королівства", "Пічкур проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності "суспільний інтерес"; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить "особистий та надмірний тягар" для особи.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що "принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії". З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно дотримання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Слід зазначити, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач має право на перерахунок пенсії на підставі поданих документів, зокрема довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата України діючого скликання за відповідною посадою, з якої позивач вийшов на пенсію, станом на час здійснення перерахунку, з урахуванням усіх надбавок та доплат. При цьому, згідно положень ч. 12 ст. 20 Закону, такий перерахунок має здійснюватися без обмеження граничного розміру пенсії.

Належним і ефективним способом захисту порушеного права, враховуючи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 КАС України, тобто, зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок пенсії позивача на підставі поданих документів.

У позовній заяві позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення йому перерахунку та виплати пенсії, з приводу чого суд зазначає таке.

Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 815/94/16 зазначив, що суд під час розгляду справи на підставі встановлених ним обставин (зокрема, з урахуванням преюдиційних обставин) має самостійно кваліфікувати поведінку контролюючого органу під час призначення та проведення контрольного заходу й дійти власних висновків щодо правомірності / неправомірності такої поведінки в причиново-наслідковому зв`язку з прийняттям оскарженого податкового повідомлення-рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

За правилами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, як вже було зазначено судом та підтверджується матеріалами справи, 25.07.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про перерахунок пенсії, вказана заява разом з доданими до неї документами розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області за принципом екстериторіальності. За результатом розгляду заяви позивача та доданих до неї документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення від 02.08.2024 № 66. яким відмовлено позивачу у проведенні перерахунку пенсії відповідно до ст. 20 Закону України "Про статус нароодного депутата України".

З огляду на вищевикладене, керуючись ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою найбільш ефективного захисту порушеного права позивача, суд уважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати зазначене вище рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

При цьому, суд, з урахуванням підстав та предмета позову, уважає за необхідне також зазначити, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, порушення його прав з боку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, які полягали б у протиправній бездіяльності щодо нездійснення перерахунку пенсії, адже останнім не розглядалась заява позивача про перерахунок пенсії з огляду на вищевказані обставини, відповідно, відсутні правові підстави й для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві вчиняти будь-які дії, зокрема, щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії позивачу.

Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги пред`явлені до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволенню не підлягають.

Водночас, враховуючи встановлені судом обставини, суд, керуючись ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою найбільш ефективного захисту порушеного права позивача, уважає за доцільне зобов`язати відповідача-2 здійснити позивачу з 01.08.2024 перерахунок та виплату пенсії за віком відповідно до вимог ч.12 ст.20 Закону України «Про статус народного депутата України» в редакції, яка діяла на час призначення йому пенсії, оскільки саме останнім було прийнято рішення про відмову у здійсненні такого перерахунку пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, відповідачем не було надано суду пояснення та обґрунтування на підтвердження правомірності своїх дій щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії позивачу.

Також суд зазначає, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем-2 не доведено правомірність своїх дій, натомість позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з мотивів, викладених у цьому рішенні.

VІ. Судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із цим позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

З огляду на задоволення позову та враховуючи приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 02.08.2024 № 66 про відмову у здійсненні ОСОБА_1 перерахунку з 01.08.2024 та виплати пенсії за віком відповідно до вимог ч.12 ст.20 Закону України «Про статус народного депутата України» в редакції, яка діяла на час призначення йому пенсії, виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України секретаря комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавки за інтенсивність праці та надбавки за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-951 від 04.06.2024 та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата України діючого скликання №15/59-1000 від 03.07.2024, виданих Управлінням справами Апарату Верховної Ради України.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 з 01.08.2024 перерахунок та виплату пенсії за віком відповідно до вимог ч.12 ст.20 Закону України «Про статус народного депутата України» в редакції, яка діяла на час призначення йому пенсії, виходячи з розрахунку 90 відсотків від заробітної плати працюючого народного депутата України секретаря комітету Верховної Ради України, з урахуванням надбавки за інтенсивність праці та надбавки за почесне звання «заслужений», на підставі довідки про заробітну плату народного депутата України діючого скликання № 15/59-951 від 04.06.2024 та довідки про розміри надбавок та доплат до заробітної плати народного депутата України діючого скликання №15/59-1000 від 03.07.2024, виданих Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, та виплачувати йому пенсію без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, 34, ).

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Жук Р.В.