Справа № 440/3171/24
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/3171/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петрової Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови від 25.12.2023 у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи внаслідок захворювання отриманого під час виконання обов`язків військової служби,

- зобов`язати відповідача оформити та подати в Департамент фінансів Міністерства оборони України документи по нарахуванню і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ №975 від 25.12.2013, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановлення інвалідності, а саме: 528600 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 12.12.2023 позивач подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про оформлення та подання до Міністерства оборони України документів про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановлення інвалідності. Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2023 позивача повідомлено про те, що за заявою позивача рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі №440/7411/21 переглянуто судом за виключними обставинами. Згідно з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 у справі № 440/7416/21 у задоволенні заяви відмовлено, тому підстави для направлення документів до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України для розгляду на комісії відсутні. Позивач не згоден з відмовою відповідача, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 25.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/3171/24, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

08.04.2024 до суду надійшов відзив на позов в якому вказано, що згідно з пунктом 15 протоколу від 01.04.2021 №49 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум комісія дійшла висновку про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Указане рішення відповідач оскаржив до суду. Згідно з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі №440/7416/21 у задоволенні позову про скасування протоколу №49 відмовлено. 20 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами. Згідно з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 по справі №440/7416/21 у задоволенні цієї заяви відмовлено. 12 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про подання до Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновку щодо призначення йому одноразової грошової допомоги. У задоволенні цієї заяви відмовлено.

Розгляд даної справи, відповідно до статті 258, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 проходив строкову військову службу з 05.05.1980 по 29.06.1982, що підтверджується військовим квитком, копія витягу з якого наявна у матеріалах справи, у тому числі проходив дійсну військову строкову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 09.05.1980 по 28.06.1982 на посадах рядового і сержантського складу, що підтверджується копією довідки Центрального архіву внутрішніх військ МВС Росії вих. №П-3740 від 24.11.1999, наданою на анкету-запит ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.10.1999 №4/1635.

Довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29.11.2017 №929 також підтверджено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в період з 05.05.1980 по 29.06.1982 (у військовій частині НОМЕР_1 з 09.05.1980 по 28.06.1982) та в період проходження служби у вч3375 перебував у відрядженні на полігоні вч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ).

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.12.1999 №4/807, ОСОБА_1 був призваний на збори із числа військовозобов`язаних і знаходився в 30 км зоні відчуження в складі в/ч НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) з 01.06.1986 по 22.07.1986 на посаді стрілець і тримав дозу опромінення 23,03 р.

Відповідно до довідки МСЕ Серії 7-66 КА №0060107 ОСОБА_1 вперше встановлено ІІІ групу інвалідності з 07.02.2002, захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ЛНА на ЧАЕС.

Згідно довідки МСЕ Серії 7-66 ВЛ №0107062 ОСОБА_1 повторно встановлено ІІ групу інвалідності з 01.03.2005, захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ЛНА на ЧАЕС.

У витязі із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (Протокол №436 від 15.02.2018) зазначено, що травма /довгострокова дія Іонізуючого випромінювання/ колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , 1961 року народження, що ускладнилась розвитком захворювань: "Дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст., зі стійким цефалгічним синдромом, вестибуло-анактичним синдромом, вегето-судинною дистонією. Вегетативна полінейропатія з сенситивними порушеннями. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст. 2, ризик іі. ІХС, стенокардія напруги ФК ІІ, кардіосклероз ателослеротичний СН І-ІІ ст.", що підтверджено медичними документами, - ТРАВМА /ДОВГОТРИВАЛА ДІЯ ІОНІЗУЮЧОГО ВИПРОМІНЮВАННЯ/, ТАК. ПОВ`ЯЗАНА З ВИКОНАННЯМ ОБОВ`ЯЗКІВ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 повторно встановлено ІІ групу інвалідності з 16.03.2018, травма /довготривала дія іонізуючого випромінювання/, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

24.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою від 18.05.2018 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 2 групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, на який листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 29.05.2018 №12/1151 позивача повідомлено про відсутність у пакеті документів довідки МСЕК про встановлення групи інвалідності вперше (надано документ про встановлення при черговому переогляді ІІ групи інвалідності з 01.03.2005) та довідки з районного УПСЗН за місцем проживання про виплату компенсаційних сум, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

ОСОБА_1 надіслав до ІНФОРМАЦІЯ_5 листом від 14.07.2018 довідку МСЕ від 24.02.2005 та довідку №2106/01-20 від 09.07.2018 Управління соціального захисту населення Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, який отримано ІНФОРМАЦІЯ_6 17.07.2018 за вх. 2971.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31.07.2018 №12/1756 позивача повідомлено про те, що враховуючи, що він звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 №3597-ІV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до 01.01.2014, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", він не має права на одержання одноразової грошової допомоги.

ОСОБА_1 звернувся із заявою від 08.08.2018 безпосередньо до Міністерства оборони України, у якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням 2 групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 25.08.2018 №0290П-1240490 ОСОБА_1 надано відповідь, зокрема, повідомлено, що документи щодо призначення одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України військовий комісаріат за місцем проживання цих осіб, а також зазначено, що інвалідність внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, позивачу встановлена в 2018 році, тобто понад тримісячний строк після закінчення зборів (1986 рік).

Позивач вважаючи протиправними дії Міністерства оборони України, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2018 у справі №440/4004/18, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019, у задоволенні позову відмовлено.

07.02.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 , у якій просив оформити та подати в Департамент фінансів Міністерства оборони України документи про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 20.02.2020 №12/579 позивача повідомлено про те, що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги начальницькому складу органів внутрішніх справ України мають здійснюватися органами внутрішніх справ України. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пп. 3 п. 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013, одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. Інвалідність ОСОБА_1 встановлено понад 3-місячний термін.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі №440/2267/20, що набрало законної сили 07.09.2020, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 , які полягають в неподанні у 15-денний строк з дня реєстрації розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України всіх документів та висновку щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі, якій встановлена інвалідність ІІ групи з 16 березня 2018 року внаслідок травми (довготривала дія іонізуючого випромінювання), пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей"; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 подати розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

На виконання цього рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_6 30.10.2020 за вих.№12/2840 заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами надіслано до Департаменту фінансів Міноборони.

Рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 14.01.2021 №5 (пункт 5), заяву ОСОБА_1 повернуто на доопрацювання, оскільки заявником не надано довідку органів МСЕК про первинне встановлення інвалідності, що унеможливлює визначення одноразової грошової допомоги.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_9 від 17.03.2021 вих.№9/1/1073 повторно надіслано Департаменту фінансів Міноборони заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами.

Рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 01.04.2021 №49 (пункт 22) відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оскільки інвалідність позивачу встановлена понад тримісячний термін, а зміна інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Листом від 12.04.2021 вих.№9/1/1652 ІНФОРМАЦІЯ_10 повідомив ОСОБА_1 про прийняте рішення.

Отже, позивачу було відмовлено у виплаті одноразової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі № 440/7416/21 позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021- залишено без змін

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу вперше інвалідність встановлена у 2002 році з причини отримання захворювання, пов`язаного з виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У подальшому, у 2005 році групу інвалідності змінено з ІІІ на ІІ, а у 2010 році - безстроково встановлено другу групу інвалідності.

При цьому у всіх зазначених випадках причиною інвалідності визначено захворювання, пов`язане з виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Разом з цим, у 2018 році позивачу повторно безстроково встановлено другу групу інвалідності зі зміною причини її встановлення, а саме: замість "захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС" причиною інвалідності визначено - "травма (довготривала дія іонізуючого випромінювання), пов`язана з виконанням обов`язків військової служби".

Таким чином позивачу третю групу інвалідності вперше встановлено з 07.02.2002, другу групу інвалідності - 01.03.2005, а причину інвалідності змінено з 16.03.2018.

Суд у справі №440/7416/21, прийшов до висновку, що позивач права на отримання одноразової грошової допомоги з огляду на зміну з 16.03.2018 причини встановлення другої групи інвалідності не має, оскільки після первинного встановлення другої групи інвалідності минуло більше двох років.

23.08.2022 від позивача, ОСОБА_1 , надійшла заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якій просить суд скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021, позов задовольнити.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023, яка залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №440/7416/21, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено, оскільки положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України містять імперативний припис, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане.

Також судом у справі №440/7416/21 зазначено, що враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 (набрало законної сили), про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернувся ОСОБА_1 , яким у задоволенні позову відмовлено, суд зазначає, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

12.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою в якій зазначив, що рішенням Конституційного Суду України № 1-р(11)/2022 від 06.04.2022 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011 -XII зі змінами. Пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня, ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

На підставі вищевикладеного, враховуючи Рішення Конституційного Суду України №1-р (ІІ)/2022 від 06.04.2022 позивач просить суд повторно розглянути заяву і оформити та подати в Департамент фінансів Міністерства оборони України документи про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи 16.03.2018 року, травма (довготривала дія іонізуючого випромінювання), так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби на Семипалатинському полігоні, де позивач брав участь у випробуваннях ядерної зброї з 14.11.1981 року по 02.01.1982 року під час проходження строкової військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.12.2023 №9/1/13681 повідомлено позивача, що за заявою позивача рішення переглянуте судом за виключними обставинами. Згідно ухвалою суду від 22.11.2023 у справі №440/7416/21 задоволенні заяви відмовлено, ухвала набрала законної сили.

Позивач не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови від 25.12.2023 у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи внаслідок захворювання отриманого під час виконання обов`язків військової служби, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 5 ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п.б ч.1 ст.16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Положеннями пункту четвертого статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ закріплено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Пунктом шостим статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Відповідно до пункту 8 статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Положеннями пункту 9 статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст), визначено Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №975).

Абзацом третім пункту 3 Порядку №975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Приписами пункту 8 Порядку №975 врегульовано, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Згідно з пунктом 11 Порядку №975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пункту 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Положеннями пункту 13 Порядку №975 визначено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 15 Порядку №975 закріплено, що рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Зважаючи на викладені положення нормативно-правових актів суд дійшов наступного висновку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі №440/2267/20, що набрало законної сили 07.09.2020, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_7 , які полягають в неподанні у 15-денний строк з дня реєстрації розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України всіх документів та висновку щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі, якій встановлена інвалідність ІІ групи з 16 березня 2018 року внаслідок травми (довготривала дія іонізуючого випромінювання), пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей"; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 подати розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

На виконання цього рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_6 30.10.2020 за вих.№12/2840 заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами надіслано до Департаменту фінансів Міноборони.

Рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 14.01.2021 №5 (пункт 5), заяву ОСОБА_1 повернуто на доопрацювання, оскільки заявником не надано довідку органів МСЕК про первинне встановлення інвалідності, що унеможливлює визначення одноразової грошової допомоги.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_9 від 17.03.2021 вих.№9/1/1073 повторно надіслано Департаменту фінансів Міноборони заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами.

Рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 01.04.2021 №49 (пункт 22) відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оскільки інвалідність позивачу встановлена понад тримісячний термін, а зміна інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Листом від 12.04.2021 вих.№9/1/1652 ІНФОРМАЦІЯ_10 повідомив ОСОБА_1 про прийняте рішення.

Позивач оскаржив рішення Міноборони, оформлене протоколом від 01.04.2021 №49 засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю другої групи внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової строкової служби.

Рішенням суду від 09.08.2021 у справі №440/7416/21, яке залишено без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Суд зазначає, що подібні правовідносини з приводу вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги при зміні групи інвалідності були предметом розгляду у Верховному Суді.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), від 21.06.2018 (справа №760/11440/17), та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII:

"(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після)".

Також Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 зазначив таке:

"пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати ОГД шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.

Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.

Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату ОГД, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.

Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно".

Водночас, Верховний Суд у справі №1.380.2019.006957 констатував, що держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання ОГД, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.

Суд у справі №440/7416/21, прийшов до висновку, що позивач права на отримання одноразової грошової допомоги з огляду на зміну з 16.03.2018 причини встановлення другої групи інвалідності не має, оскільки після первинного встановлення другої групи інвалідності минуло більше двох років.

Тобто, заява позивача з питання призначення йому одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи вже була розглянута Міністерством оборони України.

У подальшому, Конституційний Суд України рішенням від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 Справа № 3-192/2020(465/20), на яке посилається позивач у заяві до відповідача та позові, визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами зауваживши, що пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Вказані обставини стали приводом для повторного звернення позивача заявою до відповідача щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. Проте, інших фактів і документів, аніж щодо яких відповідач вже прийняв рішення, правомірність якого підтверджена судом, не встановлено.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права, зокрема, у ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Отже, ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами не впливає на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення.

Суд зазначає, що оскільки позивачу рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі № 440/7416/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено, то наявність рішення Конституційного Суду України щодо норми закону, якими суд керувався, не створює підстав для повторного розгляду відповідачем заяви позивача та документів щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Також, слід зазначити, що Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2023 у справі №240/7411/21, дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від позицій, сформованих Верховним Судом за наслідками розгляду справ №240/10153/19 та №1.380.2019.006957, а також в інших постановах Верховного Суду щодо застосування положень п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ у подібних правовідносинах, у яких викладено аналогічні висновки та зазначив наступне:

"(1) частина четверта статті 7 КАС України не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України;

(2) правовий висновок Верховного Суду, наведений у постановах від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 та від 02.12.2022 у справі №1.380.2019.006957, стосується редакції пункту четвертого статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що діяла до ухвалення рішення Конституційного суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022, і застосовується до правовідносин, що виникли до 06 квітня 2022 року.

До правовідносин, що виникли після 06 квітня 2022 року, стаття 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, що його визнано неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022."

За обставинами справи, позивачу третю групу інвалідності вперше встановлено з 07.02.2002, другу групу інвалідності - 01.03.2005, а причину інвалідності змінено з 16.03.2018.

Таким чином, зазначені правовідносини виникли до 06.04.2022.

Враховуючи вищевикладене, рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу є правомірним, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.М. Петрова