Справа № 460/12279/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 грудня 2024 року м. Рівне №460/12279/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач 1, 2), в якому просить суд: 1) визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області від 31 січня 2024 року №16 щодо відмови у призначені пенсії по віку ОСОБА_1 згідно заяви від 23 січня 2024 року; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснити призначення та виплату пенсії по віку ОСОБА_1 починаючи з 23 січня 2024 року, виходячи, що страховий стаж становить 25 років 1 місяць. В обґрунтування позовних вимог стверджує, що 23.01.2024 звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії по віку відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 23.04.2024 він повторно звернувся з заявою про призначення пенсії за віком. Листом відповідача 1 від 24.05.2024 позивачу повідомлено про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (25 років). До вказаного листа відповідачем було долучено рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівської області від 31 січня 2024 року №16. Позивач вказує, що станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії у нього наявні 25 років 1 місяць страхового стажу, що підтверджується доданими до заяви документами, а тому вважає рішення відповідача 2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 24.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідач 1 правом на подання відзиву не скористався.

Відповідач 2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що за наслідками розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ним прийнято рішення про відмову у її задоволенні. Зазначив про відсутність підстав для зарахування періоду роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981 до страхового стажу позивача, оскільки він та той час не досягнув 14-річного віку. А ще зауважив, що періоди роботи позивача з 15.08.1981 по 31.12.1982, з 28.11.1983 по 14.10.1984, з 01.01.1994 по 31.12.1997 правомірно зараховано до стажу позивача за фактичною тривалістю з урахуванням вимог ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Періоди роботи у КСП ім. Франка у 1998-1999 роках до страхового стажу зараховано згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача складає 19 років 5 місяців 11 днів, що є недостатнім для призначення йому пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Просить суд позовні вимог залишити без задоволення.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Здолбунівським райвійськкоматом 18.03.1997.

23.01.2024 позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як учаснику бойових дій.

23.04.2024 позивач, не отримавши рішення за наслідками розгляду заяви від 23.01.2024, повторно звернувся з заявою про призначення пенсії.

Листом від 24.05.2024 №6519-5203/Б-02/8-1700/24 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило позивачу про відмову у призначенні пенсії. За змістом вказаного листа вказано, що період роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981 (архівна довідка від 02.11.2023 №1105/04-01, видана архівним відділом Рівненської районної державної адміністрації), тобто до досягнення віку 14 років, до страхового стажу не зараховано. Період роботи з 28.01.1983 по 27.11.1983 до страхового стажу зараховано на підставі архівної довідки від 02.11.2023 №1105/04-01. Періоди роботи, зокрема, з 15.08.1981 по 31.12.1982, з 28.11.1983 по 14.10.1984 в колгоспі ім. Франка села Буща Здолбунівського району до страхового стажу зараховано на підставі архівних довідок від 03.10.2023 №1088/04-01 та №1089/04-01, виданих архівним відділом Рівненської районної державної адміністрації; періоди роботи з 01.01.1994 по 31.12.1997 в КСП ім. Франка с. Буща на підставі архівної довідки від 06.10.2023 №1107/04-01, виданої архівним відділом Рівненської районної державної адміністрації, за фактичною тривалістю з врахуванням вимог статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Періоди роботи у КСП ім. Франка у 1998-1999 роках до страхового стажу зараховано згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи зазначені вище вимоги пункту 4 частини 1 статті 115 Закону щодо наявності страхового стажу не менше 25 років, за результатами розгляду заяви про призначення пенсії від 23.01.2024 прийнято рішення від 31.01.2024 №16 про відмову у призначенні позивачу дострокової пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. До вказано листа було додано копію спірного рішення відповідача 2.

Рішенням від 31.01.2024 №16 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що страховий стаж позивача становить 19 років 5 місяців 11 днів (за необхідних 25 років). Вказано, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981 відповідно до довідки від 02.11.2023 №1105/04-01, оскільки заявникові не виповнилося 14 років. Для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981 необхідно надати довідку про заробітну плату помісячно.

Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Так, статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Досягнення позивачем необхідного пенсійного віку (55 років) сторонами не заперечується.

Зі змісту рішення відповідача 2 від 31.01.2024 та заяв по суті, судом встановлено, що спірним є наявність у позивача 25 років страхового стажу.

Так, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981, оскільки заявникові не виповнилося 14 років.

Щодо не зарахування такого періоду до страхового стажу позивача варто зазначити наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом встановлено, що трудові книжки позивача серії НОМЕР_2 (дата заповнення - 03.05.2001) та серії НОМЕР_3 (дата заповнення - 09.08.2002) не містять записів про період роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981.

Натомість на підтвердження вказаного періоду роботи позивачем, разом з заявою від 23.01.2024, подано архівну довідку від 02.11.2023 №1105/04-01, що узгоджується з вимогами Порядку №637.

Згідно вказаної довідки в книзі наказів з особового складу директора Здолбунівського районного об`єднання «Сільгосптехніка» Рівненської області за 1980 рік, ОСОБА_1 прийнятий трактористом з 02 лютого 1980 року (наказ №14 від 02 лютого 1980 року). Підстава: фонд 205, опис №1-ОС, од.зб.355, арк.34.

В книзі наказів з особового складу директора Здолбунівського районного об`єднання «Сільгосптехніка» Рівненської області за 1981 рік, ОСОБА_1 , звільнений з роботи з 30 червня 1981 року (наказ №57 від 30 червня 1981 року). Підстава: фонд 205, опис №l-ОС, од.зб.477, арк.62.

В книзі наказів з особового складу директора Здолбунівського районного об`єднання «Сільгосптехніка» Рівненської області за 1983 рік, ОСОБА_1 прийнятий в тракторну бригаду з 28 січня 1983 року (наказ №8 від 08 січня 1983 року). Підстава: фонд 235, опис №1-ОС, од.36.242, арк.39.

В книзі наказів з особового складу директора Здолбунівського районного об`єднання «Сільгосптехніка» Рівненської області за 1983 рік, ОСОБА_1 , звільнений з роботи з 27 листопада 1983 року (наказ №139 від 27 листопада 1983 року). Підстава: фонд 241, опис «1-ОС, од.зб.658, арк. 78.

Перевіряючи доводи відповідачів з приводу не зарахування до стажу позивача періоду роботи у 1980-1981 році, які ґрунтуються на тому, що позивачу на той час не виповнилося 14 років, суд зазначає, що відповідно до частин 1 та 2 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Так, пунктом 3 Примірного Статуту колгоспу, прийнятого Третім Всесоюзним з`їздом колгоспників, затвердженим Постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року за № 910 було передбачено, що членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею приймати участь в колективному господарстві колгоспу. Прийом в члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу в присутності особи, що подала заяву. На кожного члена колгоспу ведеться "трудова книжка колгоспника" єдиного зразка.

В той же час статтею 188 Кодексу законів про працю Української РСР від 10.12.1971 року №322-VIII (у редакції станом на день набрання ним чинності з 01.06.1972 року) було передбачено, що не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. У виняткових випадках, за погодженням з фабричним, заводським, місцевим комітетом професійної спілки, можуть прийматись на роботу особи, які досягли п`ятнадцяти років.

Разом із тим за змістом статті 187 Кодексу законів про працю Української РСР неповнолітні, тобто особи, що не досягли вісімнадцяти років, у трудових правовідносинах прирівнюються у правах до повнолітніх, а в галузі охорони праці, робочого часу, відпусток та деяких інших умов праці користуються пільгами, встановленими законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Крім того, Розділом VI зазначеного Примірного Статуту колгоспу встановлено, що всі роботи в суспільному господарстві колгоспу виконуються особистою працею колгоспників. Прийом на роботу спеціалістів та інших працівників допускається лише у тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних спеціалістів або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні строки силами колгоспників. Формами організації виробництва та праці є дільниці, ферми, бригади, ланки та інші виробничі підрозділи.

Аналіз вищенаведених правових норм, що діяли у спірний період часу, дає змогу дійти висновку про відсутність імперативної заборони на прийняття на роботу малолітніх чи неповнолітніх осіб.

А тому суд відхиляє доводи відповідачів щодо не зарахування періоду роботи позивача з 02.02.1980 по 30.06.1981 до його трудового стажу та зазначає, що такий період має бути зарахований.

Щодо доводів позивача про зарахування періоду трудової діяльності з 1981 по 1987 до трудового стажу в повному обсязі у зв`язку з не встановленням мінімуму трудоднів, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 2 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Отже, враховуючи приписи ч. 2 ст. 56 Закону №1788-XII, інформація про мінімум трудової участі в громадському господарстві та його виконання є необхідним, оскільки це впливає на зарахування стажу або повного або за фактичною тривалістю.

Так, невиконання встановленого мінімуму трудової участі без поважних причин є підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю, а не повністю.

Аналогічний порядок обчислення стажу роботи застосовується і в тому разі, якщо не встановлювався мінімум трудової участі в громадському господарстві.

Варто зазначити, що трудова книжка колгоспника позивачу не видавалася, оскільки йому видавалися трудові книжки встановленого зразка серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , у яких відсутня графа про вироблені трудоднів/людиноднів.

Разом з тим, до заяви про призначення пенсії позивачем додано архівну довідку від 03.10.2023 №1089/04-01.

Зі змісту вказаної довідки слідує, що позивачем у 1981 році відпрацьовано 105 днів, у 1982 96 днів, у 1983 39 днів, у 1984 249 днів, у 1987 153 дні.

Встановлений мінімум за період 1982-1987 роки відсутній.

Натомість за 1981 рік встановлений мінімум 240 днів, що підтверджується архівною довідкою від 03.10.2023 №1088/04-01.

Таким чином, доводи позивача щодо не встановлення мінімуму трудоднів за період 1981 року не заслуговують на увагу.

Зі змісту форми РС-право, доданої до позовної заяви, слідує, що період роботи 1981-1987 роки зарахований позивачу за фактично відпрацьований час, що відповідає вимогам чинного законодавства, тому суд відхиляє доводи позивача щодо зарахування такого періоду в повному обсязі.

Аналогічна позиція Верховним Судом у постанові від 12.06.2024 в адміністративній справі № 120/2366/21-а (адміністративне провадження № К/990/9956/22).

Щодо доводів позивача про протиправність зарахування відповідачами періодів роботи з 1994 року за фактично відпрацьований час, а не в загальному порядку, суд виходить з такого.

Позивач в позовній заяві стверджує, що з 25 лютого 1993 року відповідно до протоколу №1 загальних зборів членів колгоспу ім. Франка села Буща Здолбунівського району створено колективне сільськогосподарське підприємство ім. Франка села Буща Здолбунівського району. В подальшому реформоване в сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Франка села Буща Здолбунівського району (протокол №1 від 31 січня 2000 року). Отже, з 25 лютого 1993 року не можна застосовувати положення ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» про зарахування страхового стажу по відпрацьованих днях адже позивач не працював в колгоспі, а тому зазначає, що страховий стаж має розраховуватися в загальному порядку.

Суд повторюється, що відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так, зі змісту трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 (дата заповнення 09.08.2002) слідує, що позивач згідно протоколу №4 від 18.04.1987 прийнятий шофером у колгосп ім. Франка Здолбунівського району та 31.03.2000 згідно протоколу №1 виключений з членів колгоспу та з ним розірваний трудовий договір (записи на сторінках 2-3).

Наведене свідчить, що позивач у спірний період працював у колгоспі, а тому порядок обчислення стажу позивача має здійснюватися з урахуванням положень статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, зі змісту архівної довідки від 06.10.2023 №1107/04-01 слідує, що позивач в 1994 році відпрацював 137 днів (встановлений мінімум 220 днів), у 1995 році 86 днів (встановлений мінімум 220 днів), у 1996 році 91 день (встановлений мінімум 220 днів), у 1997 році 63 дні (встановлений мінімум 220 днів), у 1998 році - 12 днів (встановлений мінімум 220 днів), у 1999 році (встановлений мінімум 180 днів).

З огляду на вищевикладене, позивачем не виконано встановленого мінімуму трудоднів, а тому підстави для зарахування такого періоду роботи в повному обсязі відсутні.

При цьому, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що оцінка таких обставин не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті.

Таким чином, за наслідками розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що відповідачем 2 протиправно не зараховано до стажу позивача період роботи з 02.02.1980 по 30.06.1981.

Поряд цим, зарахування такого періоду до стажу позивача не має вирішального значення для розгляду справи по суті, оскільки страховий стаж останнього становить менше 25 років, що є необхідною умовою для призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позаяк спірне рішення відповідача 2 №16 від 31.01.2024 прийняте з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу (25 років), що підтверджено за наслідками розгляду справи по суті, то суд зазначає, що воно не підлягає скасуванню, а вимоги в цій частині задоволенню.

Вимога про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» також задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, не знайшли підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 02 грудня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, Чернігівська обл., 14005, ЄДРПОУ/РНОКПП 21390940)

Суддя Т.О. Комшелюк