Справа № 280/8060/24
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

02 грудня 2024 року Справа № 280/8060/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн за періоди з 23.05.2022 по 31.05.2022, з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023 пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн за періоди з 23.05.2022 по 31.05.2022, з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023 пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2024 по 11.07.2024 у розмірі 38712,37 гривень;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача понесені витрати у розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача у березні 2022 року було мобілізовано на військову службу, проходив службу стрільцем у військовій частині НОМЕР_1 . 07.07.2023 під час виконання військового обов`язку позивач отримав мінно-вибухову травму. Крім того, у позивача виникло захворювання, що потребувало оперативного втручання, яке було здійснено 23.05.2022. Обидва ці випадки, як травма, так і захворювання, безпосередньо пов`язані із захистом Батьківщини. У зв`язку з пораненням та захворюванням, позивач неодноразово проходив стаціонарне лікування. Проте, передбачена законодавством додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень не була виплачена позивачу в повному обсязі. Витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2024 №166 свідчить про те, що позивача було звільнено у запас на підставі пп. «б» п.2 ч.3 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак піля звільнення позивачу стало відомо, що відповідач не виплатив усі належні йому грошові суми. Не були здійснені виплати за періоди стаціонарного лікування з 23.05.2022 по 31.05.2022, з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024. Крім того, не була виплачена належна сума за період відпустки у зв`язку з реабілітацією після поранення з 29.08.2023 по 28.09.2023 у розмірі 100 000 гривень, відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 №168. Крім того, в день виключення позивача зі списків особового складу частини (08.06.2024) відповідач не провів повного розрахунку вчасно. Грошове забезпечення позивач отримав лише 12.07.2024, тобто через 34 дні після звільнення. Однак, під час цих виплат відповідач не виплатив середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Позивач вважає, що такі дії відповідача суперечать вимогам законодавства, що стало підставою для подання даної позовної заяви до суду. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року визнано поважною причину пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду у даній справі. Відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення та виклику сторін.

Відповідач у поданому до суду письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивач жодного разу з рапортом, щодо здійснення перерахунку чи неналежної виплати до керівництва військової частини не звертався. Посилання позивача щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 у розмірі до 100 000,00 грн за періоди з 23.05.2022 по 31.05.2022, з 28.11.2023 по 12.12.2023. з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023 пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, є безпідставними та необгрунтованими, в доказах наданих позивачем відсутні підтвердження отримання ним тяжкого поранення. В частині вимог щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38712,37 гривень та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача понесених витрат у розмірі 20 000,00 грн покласти на позивача. Також зазначено, що в зв`язку з активними бойовими діями з боку російських військ військова частина НОМЕР_1 не в змозі надати всі витребувані документи. Вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У відповіді за відзив зазначено, що обов`язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення покладається саме на військову частину, а не на військовослужбовця. Відсутність попереднього звернення до командування не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позивач надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт отримання ним поранення та його тяжкість. Відповідач у своєму відзиві стверджує, що відсутні підтвердження отримання позивачем тяжкого поранення. Проте, він не надав жодних доказів, які б спростовували надані позивачем документи або ставили під сумнів їх достовірність. Відповідач також не заперечив факт отримання позивачем поранення та його тяжкість, що за процесуальним законом означає визнання цих фактів. Відповідач стверджує, що внаслідок активних бойових дій не може надати всі витребувані документи. Однак це твердження не підтверджене жодними доказами. Відповідач не надав жодних документів або відомостей, які б підтверджували, що військова частина НОМЕР_1 на даний момент бере участь у бойових діях, що унеможливлює надання запитуваних документів. Відповідач не надав жодних аргументів чи доказів, які б спростовували право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Відповідно до статей 116 та 117 КЗпП України, у разі невиплати всіх належних сум у день звільнення, працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки. Щодо понесених витрат на правову допомогу, позивач має право на відшкодування таких витрат відповідно до статті 132 КАС України. Витрати є документально підтвердженими та обґрунтованими.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З матеріалів адміністративної справи судом установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

07.07.2023 позивач отримав мінно-вибухову травму ЗЧМТ, забій головного мозку, ускладненого розвитком травматичного конвекситального субарахноїдального крововиливу (21.07.2023), вторинної лакунарної ішемії (11.08.2023) у правій півкулі головного мозку, акубаротравми у вигляді лівобічної пірамідної недостатності, стійкого цефалгічного, вестибулоатактичного, астено-невротичного, посткоммоційного синдромів, суб`єктивного вушного шуму, що підтверджується довідкою командира військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2023 №3495 про обставини травми.

Внаслідок отриманого поранення, був евакуйований та госпіталізований, що підтверджується формою 100.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №9452 від 28.08.2023, солдат за мобілізацією ОСОБА_1 , 1980 року народження, в/ч НОМЕР_1 , призваний у березні 2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 , стрілець. Проведено медичний огляд військово-лікарською комісією при військовій частині НОМЕР_2 28 серпня 2023 року. Діагноз: Конвекситальний субарохноїдальний крововилив генезу (закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, мінно-вибухова травма (11.08.2023)) у вигляді цефалгічного, вестибуло-тактичного, оболонкового синдромів, гіпертонічна хвороба ІІ ст. Гіпертензивне серце 3 ст. ДВДР, ТЕРХ, з тимчасовим порушенням функції. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 44 графи II Розкладу хвороб потребує відпустки за станом здоров?я на 30 (тридцять) календарних днів.

Відповідно до довідки військово-лікарськох комісії №773 від 14.11.2023, проведено медичний огляд ВЛК КНП СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» 14 листопада 2023 року. Наслідки мінно-вибухової травми (07.07.2023) 3ЧМТ; забою головного мозку, ускладненого розвитком травматичного конвекситального субарахноїдального крововиливу (21.07.2023), вторинної лакунарної ішемії (11.08.2023) у правій півкулі головного мозку, акубаротравми у вигляді лівобічної пірамідної недостатності, стійкого цефалгічного, вестибуло- атактичного, астено-невротичного, посткоммоційного синдромів, суб`єктивного вушного шуму. Відповідно до наказу МОЗ від 04.07.2007 №370 травма класифікується як тяжка. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби (довідка про обставини травми не надана). Гіпотиреоз середньої важкості в стадії медикаментозної компенсації. Аутомунний тиреоїдит. Хронічний панкреатит в стадії ремісії без порушення функції. Хронічний холецистит в стадії ремісії без порушення функції. Захворювання, НІ, не пов`язані з проходженням військової служби. Субакроміальний імпінджмент-синдром, артрозо-артрит ключично-акроміального зчленування 2 ступеню, тендіноз над остьового м`яза, тендинопатія сухожиль ротаторної манжетки, артроз плечового суглобу 1 ступеню. Гіпертонічна хвороба ІІ стадії (звуження артерій сітківки) 1 ступінь ризик помірний. Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. На підставі статей 75-6, 13-в, 54-г, 61-в, 39-б графи II Розкладу хвороб обмежено придатний до військової служби. Непридатний до служби у високомобільних десантних військах, плавскладі морській Піхоті - спецспорудах. Придатний до служби у частинах (підроздудах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.

Відповідно до витягу з протоколу №284 від 26.01.2024 засідання штатної військово-лікарської комісії, травма солдата ОСОБА_1 , 1980 р.н. «Наслідки мінно-вибухової травми (07.07.2023): 3ЧМТ, забою головного мозку, ускладненого розвитком травматичного конвекситального субарахноїдального крововиливу (21.07.2023), вторинної лакунарної ішемії (11.08.2023) у правій півкулі головного мозку у вигляді лівобічної пірамідної недостатності, стійкого цефалгічного, вестибуло-тактичного, астено-невротичного, посткомоційного синдромів; акубаротравми у вигляді суб`єктивного вушного шуму", що підтверджується Довідкою командира в/ч НОМЕР_1 від 16.07.2023 № 3495 про обставини травми; військово-медичними та іншими медичними документами - ТРАВМА, ТАК, ПОВ`ЯЗАНА ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ. Захворювання: «Стан після операції (23.05.2022) - гернопластики за Постемпським з приводу лівобічної защемленої пахової грижі, що підтверджується Довідкою командира в/ч НОМЕР_1 про безпосередню участь у бойових діях; військово-медичними та іншими медичними документами - ЗАХВОРЮВАННЯ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ. Захворювання: «Гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 1 ступеня, ризик помірний. Субакроміальний імпіджмент-синдром, артрозо-артрит ключично-акроміального зчленування 2 ступеня, тендіноз надостьового м?яза, тендинопатія сухожилків ротаторної манжетки, артроз плечового суглоба І стадії, що підтверджується військово-медичними та іншими медичними Документами - ЗАХВОРЮВАННЯ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ З ПРОХОДЖЕННЯМ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ. Причинний зв?язок травми та захворювань за Довідкою ВЛК КНП «СОКГВВ» від 14.11.2023 № 773 відмінити.

Відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №6604 КНП «МІСЬКА ЛІКАРНЯ ЕКСТРЕНОЇ ТА ШВИДКОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ» ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ позивач перебував у стаціонарі з 23.05.2022 по 31.05.2022.

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №444 військової частини НОМЕР_3 , позивач перебував у стаціонарі з 07.07.2023 по 20.07.2023.

Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби №5278 стаціонарного хворого КНП «Міська лікарня №6» ЗМР, дата госпіталізації позивача 21.07.2023, дата виписки 04.08.2023.

Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби №5600/808 стаціонарного хворого КНП «Міська лікарня №6» ЗМР, дата госпіталізації позивача 04.08.2023, дата виписки 17.08.2023.

Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби №5949 стаціонарного хворого КНП «Міська лікарня №6» ЗМР, дата госпіталізації позивача 17.08.2023, дата виписки 28.08.2023.

У період з 29.08.2023 по 28.09.2023 позивач знаходився у відпустці у зв`язку з реабілітацією після поранення.

Відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3613 КНП СОР "Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни" позивач перебував у стаціонарі з 19.10.2023 по 15.11.2023.

Відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4127 КНП СОР "Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни" позивач перебував у стаціонарі з 28.11.2023 по 12.12.2023.

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №260 КНП СОР "Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни" позивач перебував у стаціонарі з 22.01.2024 по 05.02.2024.

Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1918 КНП "КЛ СВЯТОГО ПАНТЕЛЕЙМОНА" СМР позивач перебував у стаціонарі з 28.02.2024 по 20.03.2024.

Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби №5055 стаціонарного хворого КНП «Міська лікарня №6» ЗМР, дата госпіталізації позивача 18.06.2024, дата виписки 03.07.2024.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №764205, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності травма, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №166 від 08.06.2024, позивача звільнено у запас за пп. «б» (у зв`язку з наявністю інвалідності) п.2 ч.3 ст.26 Закону №2232-ХІІ, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 04.06.2024 №117-РС, вважати таким, що справу та посаду здав і направлено на військовий обілк до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 08.06.2024 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн за періоди з 23.05.2022 по 31.05.2022, з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023 пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє на даний час.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1-4 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 8 Постанови №704 умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова №168), пунктом 1 якої встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022.

01.04.2022 до постанови №168 постановою Кабінету Міністрів України №400 внесено зміни, згідно якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у пункті 1, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Таким чином, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн виплачується військовослужбовцям у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000 гривень.

Також, Постанову №168 (в редакції від 19.07.2022) доповнено пунктом 2-1 такого змісту: « 2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.».

Так, наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260).

Відповідно до пункту 17 Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

25.03.2022 для врегулювання питання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, Міністром оборони України прийнято рішення від 25.03.2022 №248/1298 та від 18.04.2022 №248/1529.

В подальшому, питання виплати додаткової винагороди регулюється рішенням Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29, згідно з яким документальне підтвердження вказаних вище фактів здійснюється на підставі: бойового наказу (бойового розпорядження); журналу бойових дій (вахтовой, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журналу ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань. При цьому відряджені військові підтверджують безпосередню участь у бойових діях або заходах довідкою керівника органу військового управління, штабу угруповання військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

Виплата здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) особовому складу військової військової частини; керівника вищого органу військового управління командирам (начальникам) військових частин. При цьому в цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100000 гривень за місяць обов`язково зазначають підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо. Такі накази за минулий місяць мають бути видані до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Крім цього, у період дії воєнного стану, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень також включені військовослужбовців, зокрема, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

При цьому підставою для видачі наказу є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), в якій має бути зазначено: військове звання, прізвище, ім`я, по батькові, рік народження військовослужбовця, який отримав поранення (контузію, травму, каліцтво), пов`язаного із захистом Батьківщини; інформацію про поранення (контузію, травму, каліцтво) (дату отримання, вид, характер і локацію поранення (контузії, травми, каліцтва)), яка вносяться на підставі медичного висновку спеціаліста; обставини, за яких було отримано поранення (контузію, травму, каліцтво) під час захисту Батьківщини, із зазначенням бойових (спеціальних) завдань, які виконував військовослужбовець під час отримання ним травм (поранення, контузії, каліцтва); підстави видачі Довідки (наказ командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем, виданий на підставі журналу обліку бойових дії, бойового донесення, тощо).

Крім цього, згаданим наказом передбачений перелік випадків, згідно з яким не включаються до наказів про виплату додаткової винагороди військовослужбовці, зокрема, які: самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

При цьому зазначене не стосується військовослужбовців, визначених у пунктах 4-8, 10, які протягом поточного місяця загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану в Україні поранень та травм, пов`язаних із захистом Батьківщини) або захоплені в полон, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні або отримали поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язані із захистом Батьківщини.

З урахуванням вищезазначеного рішення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29, в подальшому наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44 затверджено зміни до Положення №260 та внесено до цього Положення новий розділ XXXIV (Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану).

Так, згідно з п. 9 розділу XXXIV Положення №260 (тут і далі в редакції Наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44) накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Пунктом 10 розділу XXXIV Положення №260 передбачено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн також включаються військовослужбовці у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Пунктом 11 розділу XXXIV Положення №260 встановлено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини. Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення/травми, контузії, каліцтва військовослужбовцем.

Відповідно до п.п. «б» п. 6.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі Положення №402), направлення на медичний огляд проводиться: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

За приписами п. 21.1 та п. 21.2 Положення №402 у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення. Причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у військовослужбовців, які проходять військову службу, військовозобов`язаних і резервістів, призваних військовими комісаріатами на навчальні (перевірочні) збори, при медичному огляді вирішують позаштатні постійно діючі госпітальні, гарнізонні ВЛК і ЛЛК та за потреби штатні ВЛК.

Відповідно до п. 11 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) не може перевищувати чотирьох місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

При цьому, відповідно до абз. 2 ст. 4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Крім того, відповідно до ч. 10 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення №402).

Відповідно до пункту 1.1 глави 1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Пунктом 6.11 глави 6 розділу ІІ Положення №402 передбачено, що Постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

Постанова ВЛК про потребу у звільненні від виконання службових обов`язків (занять) за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка затвердженню штатною ВЛК не підлягає.

Згідно пункту 6.15 глави 6 розділу ІІ Положення №402 відпустка за станом здоров`я надається військовослужбовцю командиром військової частини (закладу), де він проходить службу, на підставі постанови ВЛК. При вибутті військовослужбовця у відпустку за станом здоров`я довідка ВЛК з постановою ВЛК видається йому на руки.

Отже, відпустка за станом здоров`я надається військовослужбовцю командиром військової частини, де він проходить службу, на підставі постанови ВЛК.

З аналізу наведених норм чинного законодавства слідує, що військовослужбовці Збройних Сил за час несення ними військової служби отримують як основне грошове забезпечення, передбачене Постановою №704, а також на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), виплачується й додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, яка може становити до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, при цьому, право на отримання такої додаткової винагороди також мають і військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, а підставою для виплати цієї додаткової винагороди за вказаних обставин слугує довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком №5 до Положення №402, що видається командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини, та видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення/травми, контузії, каліцтва військовослужбовцем. Вказана довідка, в свою чергу, є підставою для включення військовослужбовця до наказів командирів (начальників) про виплату такої додаткової винагороди.

З аналізу наведених норм Постанови №168 вбачається встановлення лише дві умови, необхідні для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме:

поранення (контузія, травма, каліцтво), пов`язані із захистом Батьківщини;

перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме витягом з протоколу №284 від 26.01.2024 засідання штатної військово-лікарської комісії:

«Травма солдата ОСОБА_1 , 1980 р.н. «Наслідки мінно-вибухової травми (07.07.2023): 3ЧМТ, забою головного мозку, ускладненого розвитком травматичного конвекситального субарахноїдального крововиливу (21.07.2023), вторинної лакунарної ішемії (11.08.2023) у правій півкулі головного мозку у вигляді лівобічної пірамідної недостатності, стійкого цефалгічного, вестибуло-тактичного, астено-невротичного, посткомоційного синдромів; акубаротравми у вигляді суб`єктивного вушного шуму", що підтверджується Довідкою командира в/ч НОМЕР_1 від 16.07.2023 № 3495 про обставини травми; військово-медичними та іншими медичними документами - ТРАВМА, ТАК, ПОВ`ЯЗАНА ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.

Захворювання: «Стан після операції (23.05.2022) - гернопластики за Постемпським з приводу лівобічної защемленої пахової грижі, що підтверджується Довідкою командира в/ч НОМЕР_1 про безпосередню участь у бойових діях; військово-медичними та іншими медичними документами - ЗАХВОРЮВАННЯ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.

Захворювання: «Гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 1 ступеня, ризик помірний. Субакроміальний імпіджмент-синдром, артрозо-артрит ключично-акроміального зчленування 2 ступеня, тендіноз надостьового м?яза, тендинопатія сухожилків ротаторної манжетки, артроз плечового суглоба І стадії, що підтверджується військово-медичними та іншими медичними Документами - ЗАХВОРЮВАННЯ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ З ПРОХОДЖЕННЯМ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ.

Причинний зв?язок травми та захворювань за Довідкою ВЛК КНП «СОКГВВ» від 14.11.2023 № 773 відмінити.».

В той же час з медичної документації, на яку позивач посилається як на підставу нарахування спірної додаткової винагороди, не вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у спірний період, а саме: з 23.05.2022 по 31.05.2022 саме у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), що пов`язане із захистом Батьківщини.

На переконання суду надана медична документація підтверджує перебування позивача на стаціонарному лікуванні у зв`язку із захворюванням, а не пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), що не є тотожним, а відтак відсутні підстави для нарахування відповідачем додаткової винагороди у збільшеному до 100000,00 грн розмірі.

Отже, у задоволенні позовних вимог у цій частині суд відмовляє.

Щодо позовних вимог в частині бездіяльності відповідача про не нарахування додаткової винагороди під час перебування позивача у період з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023 перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з тяжким пораненням, отриманим у зв`язку із захистом Батьківщини, перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення. Обидві вищевказані умови (пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва) із захистом Батьківщини та факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення) у даних спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються копіями медичних документів, які містяться в матеріалах справи.

При цьому, суд зауважує, що Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), одержаним під час захисту Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що у вказані періоди позивач перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), що пов`язане із захистом Батьківщини, перебував у відпустці для лікування після такого поранення, а відтак позовні вимоги за вказаний період є обгунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

3 урахуванням зазначеного, оскільки позивач у період з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023 не отримував додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та у зазначений період перебував на лікуванні, у відпустці за станом здоров`я, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у розмірі до 100000,00 грн за період з 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, з 29.08.2023 по 28.09.2023, пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, та перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Щодо тверджень відповідача про те, що позивачем не вживались заходи досудового врегулювання спору, суд зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Суд зазначає, що право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб,якщо громадянин України,іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, та, як наслідок, і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проаналізувавши положення ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 цього кодексу зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

В спірному випадку належні позивачу суми не були виплачені при звільненні та фактичного розрахунку не відбулось.

З урахуванням викладеного, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, у разі якщо відповідач не згоден з позовними вимогами, то саме він має довести, що позовні вимоги є безпідставними та спростувати належними та допустимими доказами факти викладені позивачем у позовній заяві.

Відповідачем до суду не надано жодних доказів на спростування доводів зазначених позивачем.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору розподіл витрат в порядку ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Крім того, в позовній заяві представник позивача просить суд стягнути витрати на правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 20 000,00 грн.

Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

В обгрунтування заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу представником позивача не було подано жодного доказу, окрім договору про надання послуг від 16.08.2024, з якого не можна ідентифікувати, які саме послуги адвоката надавались в межах розгляду саме цієї справи. В матеріалах справи відсутній розрахунок завлених витрат, акт приймання-передачі наданих послуг, докази оплати тощо.

Таким чином, відсутні підстави для стягнення на користь позивача судових витрат за надання правничої допомоги в сумі 20000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 139, 241-243, 254-263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн за період з 29.08.2023 по 28.09.2023, 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн за період з 29.08.2023 по 28.09.2023, 28.11.2023 по 12.12.2023, з 22.01.2024 по 05.02.2024, з 28.02.2024 по 20.03.2024, пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, з урахуванням фактично виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова