Справа № 260/6007/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 грудня 2024 рокум. Ужгород№ 260/6007/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України від 19 серпня 2024 року прийняте начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс (відділу прикордонної служби) « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенантом ОСОБА_2 , щодо ОСОБА_1 дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 2) зобов`язати відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 дозволити перетин державного кордону України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 19 серпня 2024 року йому було відмовлено у перетині державного кордону з посиланням на введення в Україні воєнного стану за відсутності підстав на право перетинання такого, незважаючи на те, що він подав всі передбачені законодавством документи. Із зазначеним рішенням посадової особи відповідача не погоджується та вказує на те, що він має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до травня 2025 року, оскільки є батьком 3 дітей. Вважає вимогу відповідача надати довідку про відсутність заборгованості зі сплати аліментів протиправною, оскільки таке не передбачено законодавчими нормами. Окрім того, заявляє, що жодних заборгованостей зі сплати аліментів в нього нема. Перевірити вказану обставину могли також посадові особи відповідача, оскільки мають доступ до Єдиного реєстру боржників.

07 жовтня 2024 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив з мотивів безпідставності такого. Так, зокрема, зазначив, що при перевірці відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» щодо позивача не було підтверджено факт надання відстрочки від призову на військову службу. При цьому у військово-обліковому документів також була відсутня відмітка про надання позивачу відстрочки. Окрім того, згідно з чинною на момент перетину кордону редакцією законодавчих норм інформація про відсутність заборгованості по аліментах є обов`язковою. Наголошує на тому, що оскаржене рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому у разі пред`явлення позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону, оскаржене рішення жодним чином не створить перешкод для виїзду за кордон.

08 жовтня 2024 року представник позивача подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому звертає увагу суду на те, що представник відповідача посилається на підстави відмови, які не стосувалися оскарженого рішення. В свою чергу жодних пояснень щодо законних підстав вимагати у позивача довідку про відсутність заборгованості по сплаті аліментів відповідач не навів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 19 серпня 2024 року у зв`язку з наміром перетнути державний кордон України у пункті пропуску «Вилок» ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного кордону наступні документи:

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

- військово-обліковий документ № НОМЕР_2 від 30.05.2024;

- довідку №4/5177 від 30.05.2024, видану начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

- свідоцтво про народження дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 .

За наслідками проведеного паспортного контролю рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тим А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 від 19.08.2024 у перетині державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 було відмовлено.

Вказану відмову аргументовано тим, що таку особу тимчасово обмежено у праві виїзду з України за відсутності підстав на право перетинання державного кордону України з причин того, що не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану (відсутня довідка по не заборгованості по сплаті аліментів).

Вважаючи вказану відмову протиправною та такою, що порушує його право на вільне пересування, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Оцінюючи правомірність оскарженого рішення, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначене кореспондується також з положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-XII (далі Закон №3857). При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

П. 3 вказаного вище указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543).

Положеннями ст. 2 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Відтак, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , є військовозобов`язаним.

Закон №3543 передбачає можливість відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Виключний перелік категорій військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації наведений в ст. 23 вказаного законодавчого акту.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 23 Закону №3543, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Так, позивач вважає, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону №3543, як чоловік, на утриманні якого перебувають троє дітей віком до 18 років.

Відмовляючи ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, посадова особа відповідача виходила з того, що подані документи є недостатніми для підтвердження права позивача на перетин кордону під час воєнного стану, оскільки позивачем не було надано довідку про відсутність заборгованості зі сплати аліментів.

Оцінюючи правомірність спірного рішення відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 №661-IV, на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Основними функціями Державної прикордонної служби України, згідно ст. 2 вказаного законодавчого акту, є, в тому числі, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Відповідно до ст. 3 Закон №3857, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Ч. 3 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI встановлено, що пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль»).

Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначають Правила, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі Правила).

Відповідно до п. 2-6 Правил, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил.

За змістом п. 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Отже, особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.

Так, для паспортного контролю 19 серпня 2024 року в пункті пропуску «Вилок» ОСОБА_1 пред`явив свідоцтва про народження 3-х дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , батьком яких являється позивач. Окрім того, ОСОБА_1 пред`явив посадовій особі НОМЕР_3 прикордонного загону військово-обліковий документи від 30.05.2024, виданий ІНФОРМАЦІЯ_11 , про взяття на військовий облік 28.05.2024 та лист ІНФОРМАЦІЯ_6 №4/5177 від 30.05.2024, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з наявною відстрочкою. Разом з тим, позивач не надав довідку про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, що й було підставою для відмови у перетині кордону.

Серед переліку документів, надання яких при перетині державного кордону є обов`язковим, довідка про відсутність заборгованості зі сплати аліментів не передбачена.

Нормами ст. 6 Закону №3857 встановлені підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.

Так, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, в тому числі коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Порядок стягнення аліментів регламентується нормами ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 404-VIII (далі Закон №404).

Так, ч. 1 зазначеної статті визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону №404 за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону №404, які передбачають право виконавця під час здійснення виконавчого провадження звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Отже, у разі наявності в особи заборгованості зі сплати аліментів державний або приватний виконавець зобов`язаний встановити такій тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 №256/5/65 затверджено Порядок взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження (далі Порядок) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, такий Порядок розроблено з метою узгодження дій органів та осіб, які відповідно до закону здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України (далі - Держприкордонслужба) у разі застосування щодо осіб заходів тимчасового обмеження у праві виїзду з України або заборони в`їзду в Україну з використанням відповідної бази даних Держприкордонслужби.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку, подання державного, приватного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України формуються в автоматизованій системі виконавчого провадження (далі - Система) на бланку відповідного органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. До подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку для забезпечення чіткого контролю осіб та проведення однозначної ідентифікації осіб під час перетинання ними державного кордону України в поданні зазначаються прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові боржника - фізичної особи громадянина України - тільки українською мовою.

П. 3 розділу ІV Порядку визначено, що вмотивована постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за виконавчими документами про стягнення аліментів направляється до виконання після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», для оскарження рішення, дій виконавця, якщо рішення, дії виконавця не було оскаржено.

Після реєстрації в Системі постанови державного виконавця та супровідного листа на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби з використанням кваліфікованого електронного підпису зазначена інформація передається за допомогою Системи до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання.

Уповноважений орган Держприкордонслужби не пізніше наступного робочого дня після надходження вмотивованої постанови державного виконавця приймає її до виконання та вносить інформацію до бази даних, про що надсилає повідомлення до відповідного органу державної виконавчої служби протягом трьох робочих днів через Систему.

Отже, з вищезазначених законодавчих норм вбачається, що постанова виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон за наявності в нього заборгованості зі сплати аліментів обов`язково надсилається до органу Держприкордонслужби для виконання та наявна в базі даних такого органу. З огляду на що суд вважає, що НОМЕР_3 прикордонного загону був зобов`язаний при перевірці права ОСОБА_1 на перетин державного кордону перевірити відомості баз даних на наявність в таких інформації щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в тому числі як боржника зі сплати аліментів, а не перекладати обов`язок доведення відсутності заборгованості на позивача.

Жодних доказів наявності у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, що безпосереднім чином впливає на його право перетину кордону, та була підставою для відмови у перетині державного кордону 19 серпня 2024 року НОМЕР_3 прикордонний загін суду не надав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач, всупереч своєму процесуальному обов`язку, будь-яких доказів правомірності свого рішення суду не надав.

При цьому суд відхиляє заявлені у відзиві посилання на не підтвердження відстрочки від призову на військову службу при перевірці в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» та на відсутність у військово-обліковому квитку відмітки про надання позивачу відстрочки, оскільки вказані обставини не були підставами для відмови у перетині кордону, що є предметом оскарження в даній адміністративній справі.

З цього приводу суд зазначає, що вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття та не може обґрунтовувати юридичну правомірність таких актів в контексті обставин, що не були підставою їх прийняття. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах.

У зв`язку з тим, що обставини, заявлені відповідачем у відзиві, не були підставою для відмови у перетині ОСОБА_1 кордону, а оскаржене рішення прийнято без їх врахування, суд не може підміняти собою уповноважений на те орган та здійснювати перевірку таких обставин при дослідженні правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення.

З огляду на вищенаведене суд вважає оскаржене рішення 27 прикордонного закону протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Поряд з цим суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_3 прикордонного загону дозволити перетин державного кордону України ОСОБА_1 з огляду на те, що вирішення такого питання відноситься до дискреційних повноважень органу охорони державного кордону.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

З огляду на вищезазначене суд не може приймати рішення щодо наявності в майбутньому в ОСОБА_1 права на перетин державного кордону, оскільки таке питання вирішується органом Держприкордонслужби в кожному конкретному випадку при проведенні паспортного контролю з врахуванням наявності в особи права на такий (в тому числі відсутності будь-якого тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України) та повноти наданих нею документів.

Вирішуючи питання правомірності рішення НОМЕР_3 прикордонного загону, прийняте щодо ОСОБА_1 19 серпня 2024 року, суд не може передбачати обставини його майбутніх перетинів кордону.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норми, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 від 19 серпня 2024 року, прийняте начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс (відділу прикордонної служби) « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенантом ОСОБА_2 .

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) 605,60 грн (Шістсот п`ять гривень 60 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін