Справа № 140/334/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/334/24 пров. № А/857/11886/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.04.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби із урахуванням індексації грошового забезпечення, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати грошового забезпечення, відшкодування моральної (немайнової) шкоди та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 30.04.2024р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

03.01.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення та раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення та раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення та раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення обчислення та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Закону України № 2050-III від 19.10.2000р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затв. постановою КМ України № 159 від 21.02.2001р., на підставі судового рішення у справі № 140/15087/21 за період з 10.06.2013р. по 24.12.2023р.;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Закону України № 2050-III від 19.10.2000р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затв. постановою КМ України № 159 від 21.02.2001р., на підставі судових рішень у справі № 140/15087/21 за період з 10.06.2013р. по 24.12.2023р.;

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу моральної шкоди у розмірі 2920 грн.;

стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2920 грн.;

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33000 грн.;

стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33000 грн. (а.с.1-8, 16-17).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.36-37).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.04.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для її обрахунку індексації грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2013 рік з урахуванням у складі грошового забезпечення, для її обрахунку, індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових-питань за 2013 році з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для її обрахунку індексації грошового забезпечення, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальну допомоги для вирішення соціально побутових-питань за 2013 рік з урахуванням у складі грошового забезпечення, для її обрахунку, індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для її обрахунку індексації грошового забезпечення, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням у складі грошового забезпечення, для її обрахунку, індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за період з 03.09.2013р. по 24.12.2023р. у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 03.09.2013р. по 24.12.2023р. у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24726 грн. 41 коп., з відрахуванням обов`язкових платежів, визначених законодавством; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.61-70).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та в цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні заявленого позову (а.с.86-95).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач звертався вже до суду із аналогічними вимогами. Так, рішенням суду в справі № 140/15087/21, яке набрало законної сили, зобов`язано відповідача провести перерахунок матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення за 2013 рік, одноразової допомоги при звільненні із урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

Не зважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції відкрив провадження у цій справі.

Окрім цього, позивач звільнений з військової служби в 2013 році, при звільненні з ним був проведений повний розрахунок. В той же час, з розглядуваними вимогами позивач звернувся лише в 2024 році, тобто, через десять років, що свідчить про недотримання строків звернення до суду.

Оскаржуючи висновки суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апелянт наголосив на тому, що несвоєчасність виконання судового рішення не впливає на виплату грошового забезпечення, пов`язане з неналежним фінансуванням не з вини відповідача. Суд в справі № 140/15087/21 визнав неправильним нарахування позивачу індексації грошового забезпечення; 24.12.2023р. вказане рішення суду виконано відповідачем.

В частині висновків суду про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати наголошує на тому, що позивач з відповідною заявою про її нарахування не звертався. Також лише Закон України № 1214-IX від 04.02.2021р. передбачив можливість нарахування компенсації на суму індексації грошового забезпечення, через що вимоги за період 03.09.2013р.-24.12.2023р. задоволені помилково.

Позивач ОСОБА_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу задовольнити частково, змінити рішення суду, стягнути на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31398 грн. 68 коп.; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвалою апеляційного суду від 10.06.2024р. повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_1 по причині її відкликання цим апелянтом (а.с.111, 112-113).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 448 від 13.08.2013р. ОСОБА_1 було звільнено в запас (за станом здоров`я) з військової служби та з посади офіцера відділу оперативної підготовки управління штабу Командування Сухопутних військ ЗС України.

Згідно з наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) № 167 від 03.09.2013р. ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03.09.2013р. Цим наказом передбачено виплату позивачу надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50 %, премію в розмірі 90 % та щомісячну грошову винагороду в розмірі 40 % по 03.09.2013р. (а.с.11).

Згідно довідки розрахунку ОСОБА_1 у 2013 році була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога на оздоровлення (а.с.15).

Разом з тим, до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислювалися суми виплат грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових-питань у 2013 році, не була включена індексація грошового забезпечення.

Крім того, при виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, не була включена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2022р. у справі №140/15087/21 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, зокрема, без щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік в розмірі місячного грошового забезпечення із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням виплаченої суми; визнано протиправними дії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2013 рік не в розмірі місячного грошового забезпечення без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, зокрема щомісячної додаткової грошової винагороди у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2013 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням виплаченої суми; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 10.06.2013р. по 03.09.2013р. та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 10.06.2013р. по 03.09.2013р. з урахуванням базового місяця січня 2008 року; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 40 % місячного грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 40 % місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Як вбачається з довідки розрахунку невиплаченої індексації № 195/382 від 23.10.2023р. на виконання рішення суду від 02.12.2022 у справі № 140/15087/21 відповідачем нараховано ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 10.06.2013р. по 03.09.2013р. з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

При цьому, відповідно до довідок-розрахунків № 195/379 від 23.10.2023р. про розмір нарахованої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік, № 195/380 від 23.10.2023р. про розмір нарахованої грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік та № 195/381 від 23.10.2023р. про складові одноразової грошової допомоги при звільненні, до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислювалися суми виплат грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2013 році, та одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, не була включена індексація грошового забезпечення (а.с.30-32).

01.12.2023р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік, грошової допомоги для оздоровлення за 2013 рік в розмірі місячного грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вони обраховуються, індексації грошового забезпечення; нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» на підставі судового рішення у справі № 140/15087/21, а також моральну шкоду за тривале невиконання судового рішення.

Однак, відповідач не здійснив перерахунку та виплати вказаних видів грошового забезпечення позивача з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Позивач також вважає, що відповідно до положень Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» він має право на компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати грошового забезпечення згідно судового рішення у справі №140/15087/21 та право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення має систематичний характер, а її правова природа полягає в підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг. Під час виплати спірних допомог за 2013 рік до складу грошового забезпечення не була включена індексація, через що в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими.

Оскільки виплати на виконання рішення суду в справі № 140/15087/21 здійснені відповідачем 24.12.2023р., тому останній має право на нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.

Окрім цього, суд задовольнив вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2013р. та в межах шестимісячного строку на суму 24726 грн. 41 коп.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за безпідставністю.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині дотримання строків звернення до суду із розглядуваним позовом, правильності відкриття провадження з огляду на рішення суду в справі № 140/15087/21, правомірності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою належних сум при звільненні, тому в іншій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

В частині правильності відкриття провадження у розглядуваній справі колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З огляду на п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Із змісту вказаної норми слідує, що в цьому випадку спір має бути вирішений судом остаточно та в повному обсязі (із наданням відповіді на всі ключові вимоги позивача з врахуванням заперечень відповідача), тобто, суд повинен дати оцінку спірним правовідносинам та обрати такий спосіб вирішення спору, який би не створював необхідності повторного звернення до суду.

У практиці Верховного Суду, сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 9901/432/18, постановах Верховного Суду від 17.10.2019р. у справі № 340/869/19, від 30.01.2020р. у справі № 2а-161/11, від 30.04.2020р. у справі № 813/4138/17, від 26.05.2020р. у справі № 805/1963/17-а, від 16.07.2020р. у справі № 182/3773/15-а, умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); остаточне вирішення тотожного спору постановою чи ухвалою, яка перешкоджає повторному зверненню до суду (про відмову у відкритті провадження чи закриття провадження); набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суд не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Як вже було зазначено, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2022р. у справі №140/15087/21 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, зокрема, без щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік в розмірі місячного грошового забезпечення із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням виплаченої суми; визнано протиправними дії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2013 рік не в розмірі місячного грошового забезпечення без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, зокрема щомісячної додаткової грошової винагороди у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2013 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням виплаченої суми; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 10.06.2013р. по 03.09.2013р. та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 10.06.2013р. по 03.09.2013р. з урахуванням базового місяця січня 2008 року; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 40 % місячного грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 40 % місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

В розглядуваному позові ОСОБА_1 заявив вимоги, які стосуються перерахунку та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого вона нараховується, індексації грошового забезпечення.

Отже, за своїм змістом вказані позовні вимоги не є тотожними, а відтак суд першої інстанції правильно відкрив провадження у справі та розглянув позов по суті.

У частині дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів висновується тим, що заявлені позовні вимоги стосуються перерахунку та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013р. зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Конституційний Суд України при тлумаченні норми ст.233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Законом України № 2352-IX від 01.07.2022р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2).

Згідно нової редакції ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Закон України № 2352-ІХ від 01.07.2022р. не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19.07.2022р.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

За таких умов підстав для застосування змін, внесених згідно Закону України № 2352-IX від 01.07.2022р. до приписів ст.233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022р., колегія суддів не убачає.

На момент звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (03.09.2013р.) частина 2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на вказане, право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень частини другої ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022р.), не обмежене будь-яким строком.

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.04.2023р. по справі № 300/4201/22 та від 20.11.2023р. по справі № 160/5468/23, від 01.10.2024р. по справі № 160/21959/23.

Щодо правомірності обчислення та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Як встановлено під час судового розгляду, визначені судовим рішенням в справі № 140/15087/21 виплати проведені відповідачем 24.12.2023р.

Отже, після звільнення ОСОБА_1 з військової служби (03.09.2013р.) на виконання судового рішення відповідач виплатив останньому заборгованість по грошовому забезпеченню, при цьому останній платіж ним проведений 24.12.2023р.

З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вже було вказано, визначені судовим рішенням в справі № 140/15087/21 виплати проведені відповідачем 24.12.2023р., а не в день виключення позивача із списків частини, тобто, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до приписів ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

При цьому, право позивача на вказані виплати заперечувалося відповідачем, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушений був звернутися до суду з відповідним позовом.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальним правилом, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.05.2020р., справа № 810/451/17).

Звідси, правила ст.117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після винесення судового рішення про присудження виплат, що належать виплаті при звільненні з військової служби.

Водночас, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Через призму розглядуваної справи обчислення спірної суми середнього заробітку проведено наступним чином:

відповідно до довідки-розрахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 10.06.2013р. по 03.09.2013р., наданої Військовою частиною НОМЕР_1 , в тому числі за два останні повні місяці перед звільненням (липень-серпень 2013 року) йому нараховано грошове забезпечення у сумі 4234 грн. 95 коп. за липень 2013 року та 4234 грн. 95 коп. за серпень 2013 року; разом 8469 грн. 90 коп.

Виходячи з викладеного, середньоденна заробітна плата становить 136 грн. 61 коп. (8469 грн. 90 коп./62, де 62 - кількість календарних днів у липні-серпні 2013 року).

Звідси, середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні (в межах шестимісячного строку) становить 24726 грн. 41 коп. (136 грн. 61 коп. х 181 календарний день).

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19, ст.117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31.03.2021р. у справі № 120/2617/20-а, від 20.05.2021р. у справі № 380/3007/20 та від 29.10.2021р. у справі № 380/5499/20.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про те, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату в повному обсязі вищеперерахованих видів грошового забезпечення) з 04.09.2013р. (наступний день після звільнення з військової служби) та в межах шестимісячного строку (згідно заявлених позовних вимог) в розмірі 24726 грн. 41 коп.

Будь-яких заперечень щодо неправильності викладених обрахунків відповідач не навів.

Стосовно застосування принципу співмірності стягнутої суми колегія суддів враховує, що застосування формули обчислення середнього заробітку, визначеної усталеною судовою практикою, із урахуванням останньої практики застосування приписів ст.117 КЗпП України (в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022р. та попередньої редакції цієї статті) призвело б до обчислення значно більшої суми середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку із позивачем.

Водночас, враховуючи межі доводів та вимог позовної заяви та апеляційної скарги, апеляційний суд позбавлений можливості вийти за межі доводів позовної заяви та вирішити питання про збільшення суми середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку із позивачем.

Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів наголошує на такому.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України № 2050-ІІІ від 19.10.2000р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» /надалі - Закон № 2050-ІІІ/ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затв. постановою КМ України № 159 від 21.02.2001р. /Порядок № 159/.

Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст.3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст.4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з п.3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої ст.2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 14.04.2021р. у справі № 465/322/17.

У постанові від 05.03.2020р. у справі № 140/1547/19 Верховний Суд зазначив, що згідно з положеннями ст.4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до ст.6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Встановлено, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2022р. у справі № 140/15087/21 відповідачем 24.12.2023р. виплачено позивачу належні йому кошти, що підтверджується матеріалами справи.

Вказані обставини не заперечуються відповідачем.

Отже, несвоєчасне нарахування та виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2013 рік, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, відбулось у зв`язку з протиправним обчисленням відповідачем позивачу вказаних виплат, що встановлено судовим рішенням, тобто, з вини органу, що нараховує і виплачує вказані допомоги, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини цих допомог у зв`язку з порушенням строків їх виплат.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що передбачена Законом № 2050-ІІІ компенсація виплачується у разі порушення строків виплати доходу (нарахованого грошового забезпечення), а не виконання рішення суду. Оскільки вказані кошти виплачені в результаті нарахування спірних допомог та відновлення прав позивача, порушених при виплаті цих допомог у меншому розмірі, вказана сума є доходом в розумінні ст.2 Закону № 2050-ІІІ.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2019р. у справі № 159/1615/17, від 29.04.2020р. у справі № 420/2093/16-а, від 16.12.2020 у справі № 521/21718/16-а, від 23.12.2020р. у справі № 640/7975/15-а, від 21.09.2022р. у справі № 816/1627/18.

Звідси, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 03.09.2013р. по 24.12.2023р. у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Доводи апелянта про безпідставність нарахування вказаної компенсації на індексацію грошового забезпечення колегія суддів відхиляє, оскільки остання входить до складу грошового забезпечення позивача.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про часткову підставність заявленого позову та наявність підстав для його часткового задоволення, із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Окрім цього, вказані у відзиві на апеляційну скаргу вимоги позивача ОСОБА_1 , згідно яких він просить апеляційну скаргу задовольнити частково, змінити рішення суду, стягнути на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31398 грн. 68 коп., не підлягають до задоволення, оскільки правом на апеляційне оскарження у формі подачі апеляційної скарги в порядку ст.292 КАС України останній не скористався.

Також згідно заяви ОСОБА_1 подана ним апеляційна скарга відкликана.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.04.2024р. в адміністративній справі № 140/334/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 02.12.2024р.