Справа № 300/557/22
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" грудня 2024 р. справа № 300/557/22
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , військової частини польова пошта НОМЕР_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання до нарахування, виплати індексації грошового забезпечення та компенсації невикористаної додаткової відпустки,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання до нарахування, виплати індексації грошового забезпечення та компенсації невикористаної додаткової відпустки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не нараховано та не виплачено йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2014 по 11.09.2015 та компенсацію невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2014-2015 роки. Як наслідок, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію невикористаної додаткової відпустки строком на 28 днів за 2014-2015 роки та індексацію грошового забезпечення за вказаний період, з встановленням січня 2008 року в якості базового місяця під час обчислення індексу споживчих цін для проведення нарахування індексації грошового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не нараховано та не виплачено йому під час проходження військової служби індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.08.2014 по 11.09.2015 із застосуванням базового місяця січень - 2008 року. Вказав, що індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців та є однією з основних державних гарантій оплати їх праці, а її виплата здійснюється військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні, тому підлягає обов?язковому нарахуванню і виплаті. Звернув увагу, що останнє підвищення окладу за посадою відбулось у січні 2008 року, тому січень 2008 року став базовим місяцем для нарахування індексації заробітної плати за спірний період. Крім цього вказав, що у відповіді на адвокатський запит, відповідачем зазначено, що додаткові відпустки учасникам бойових дій в особливий період не надаються. Згідно зі ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Пунктом 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що в рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки. Однак відповідачем грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014-2015 роки йому не виплачено.
Відповідач військова частина НОМЕР_1 скористався правом подання відзиву на позовну заяву. У відзиві зазначив, що позивач у період з 01.08.2014 по 11.09.2015 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , яка знаходилася на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 . Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом із тієї підстави, що позивач звернувся до суду через сім років після звільнення з військової служби. Як наслідок, просив суд залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 .
Крім цього, відповідачем 28.11.2024 долучено до матеріалів справи лист Фінансово-економічного Управління командування сухопутних військ Збройних Сил України Міністерства оборони України від 02.02.2016 №116/14/1/371 (а.с.72-73).
Відповідач військова частина НОМЕР_2 скористався правом подання відзиву на позовну заяву. У даному відзиві відповідач зазначив, що військова частина НОМЕР_3 ніколи не перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 . Просив суд відмовити у задоволенні вимог позивача до військової частини НОМЕР_2 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з ухвалою суду від 14.03.2022 зупинено провадження у справі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій, зобов`язання до нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації невикористаної додаткової відпустки.
Згідно з ухвалою суду від 05.11.2024 залучено військову частину НОМЕР_2 в якості другого відповідача у даній справі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 залучено військову частину польова пошта НОМЕР_3 в якості відповідача у даній справі.
Відповідно до ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 витребувано в Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » інформацію (із відповідним документальним підтвердженням) про те, яка військова частина здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення (в тому числі заборгованість по грошовому забезпеченню) військовослужбовцям, які проходили в військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .
На виконання вказаної ухвали суду військова частина НОМЕР_4 листом від 27.11.2024 №1314/21/408 повідомила, що згідно з рішенням заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.01.2016 №248/2/3/57 військову частину НОМЕР_3 знято з фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 та зараховано на забезпечення до військової частини НОМЕР_1 з 01.03.2016 (а.с.70-71).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується посвідчення серії НОМЕР_5 від 23.12.2015 (а.с.10).
Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 в період з 01.08.2014 по 11.09.2015 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 (а.с.11-12).
Як вбачається з витягу із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 11.09.2015 №315 позивача звільнено з військової служби у запас (а.с.13).
Відповідно до довідки військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 24.04.2015 № 667/02 позивач в періоди з 22.08.2014 по 01.11.2014 та з 10.11.2015 по 12.12.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей (а.с.25).
На заяву від 13.08.2021 №17/1/3 відповідач листом від 03.12.2021 №851 повідомив, що до грудня 2018 індексація грошового забезпечення позивачу не здійснювалася. Вказав, що в особливий період додаткові оплачувані відпустки, які визначені статтею 19 Закону України «Про відпустки» військовослужбовцям не надаються. Крім цього зазначив, що згідно з листом Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 №298/5/2867, при зверненні до військової частини осіб, звільнених з військової служби та в установленому законодавством порядку виключених зі списків особового складу військової частини, рекомендується враховувати пункт 3 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року по справі 620/4218/18, за змістом якого, зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування матеріального права, ніж у зразковій справі. Тому, виплату компенсації в таких випадках, слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили (а.с.24).
Позивач, не погодившись з такою відмовою відповідача, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При вирішенні даного спору судом застосовані нормативно - правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
За приписами частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (надалі Закон №1282-XII).
Згідно зі статтею 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
За приписами статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
В ч.1 ст.4 Закону №1282-XII в редакції, що була чинною до 01 січня 2016 року, зазначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.
Таким чином, до 01 січня 2016 року індексація грошових доходів населення проводилася в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищувала поріг індексації, який був встановлений в розмірі 101%.
Крім цього, статтею 4 Закону №1282-XII встановлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін (стаття 6 Закону №1282-XII).
Згідно з частинами 1, 2, 6 статті 5 вказаного Закону підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (надалі Порядок КМУ №1078). Цей Порядок поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку КМУ №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (в редакції від 13.02.2014).
Пунктом 1-1 Порядку КМУ №1078 також передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби (пункт 2 Порядку КМУ №1078).
Пунктом 4 Порядку КМУ №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Відповідно до пункту 5 Порядку КМУ №1078 (в редакції від 13.02.2014) у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
У разі коли підвищення розмірів мінімальних соціальних гарантій, зазначених в абзаці першому цього пункту, не супроводжується зростанням грошових доходів громадян, передбачених пунктом 2 цього Порядку, грошові доходи індексуються на загальних підставах відповідно до пунктів 1-1 і 4 цього Порядку.
У разі коли грошовий дохід з урахуванням суми підвищення менше суми грошового доходу з урахуванням індексації до його підвищення, у базовому місяці сума загального доходу визначається з таким розрахунком, щоб сума грошового доходу з урахуванням індексації не перевищувала загального доходу до його підвищення. Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів наведено в додатку 4 до цього Порядку.
Підпунктом 2 пункту 6 Порядку КМУ №1078 встановлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Згідно з абз.3 п.10-1 Порядку КМУ №1078 в редакції від 13.02.2014 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.
Для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість, та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи сума індексації зберігається, якщо сума збільшення заробітної плати менша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць. У разі коли сума збільшення заробітної плати більша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць, такий місяць вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації (п.10-2 Порядку КМУ №1078 в редакції від 13.02.2014).
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку КМУ №1078 підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, що також має значення для розрахунку їх пенсії за вислугу років, оскільки забезпечує дотримання прав осіб, які проходили військову службу, як складової конституційного права на соціальний захист.
Відповідно до інформації військової частини НОМЕР_1 , зазначеної у листі від 03.12.2021 №851 за спірний період індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалася та не виплачувалася (а.с.24).
Щодо визначення базового місяця для обчислення індексації за період з 01.08.2014 по 11.09.2015, суд зазначає наступне.
Згідно з абз.3 п.10-1 Порядку КМУ №1078 (в редакції від 13.02.2014) обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місця прийняття працівника на роботу.
При цьому, Кабінетом Міністрів України 09.12.2015 прийнято постанову «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» №1013, яка набрала чинності 15 грудня 2015 року (надалі Постанова КМУ № 1013).
Згідно з пп.5 п.3 Постанови КМУ №1013 пункт 10-2 Порядку КМУ №1078 викладено в такій редакції: «для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник».
Аналіз положень абз. 3 п. 10-1 Порядку КМУ № 1078 (в редакції від 13.02.2014) та п. 10-2 Порядку № 1078 в редакції від 15.12.2015 зумовлює висновок, що до грудня 2015 року обчислення індексу споживчих цін для індексації заробітної плати (грошового забезпечення) новоприйнятих працівників здійснювалося з місяця прийняття працівника на роботу, а починаючи з грудня 2015 року з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
Отже, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації починаючи до грудня 2015 року здійснювалося індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок.
Враховуючи вищенаведене, серпень 2014 року став базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.08.2014 по 11.09.2015, оскільки така підстава, як зміна базового місяця з моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник, застосовується лише з грудня 2015 року, а тому позовна вимога щодо встановлення січня 2008 року в якості базового місяця під час обчислення індексу споживчих цін для проведення нарахування індексації грошового забезпечення задоволенню не підлягає.
Отже, військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 протиправно не нараховано позивачу індексацію грошового забезпечення позивача за період з 01.08.2014 по 11.09.2015.
Разом з цим, суд враховує, що відповідно до листа Міністерства оборони України від 02.02.2016 №116/14/1/371 рішенням директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.01.2016 №248/2/3/57 військову частину польова пошта НОМЕР_3 знято з фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 та зараховано на забезпечення до військової частини НОМЕР_1 з 01.03.2016.
Отже, з 01.03.2016 нарахування та виплата грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини польова пошта НОМЕР_3 здійснюється військовою частиною НОМЕР_1 .
Таким чином, з метою усунення порушення права позивача на належне йому грошове забезпечення та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав, суд вважає необхідним зобов`язати саме військову частину НОМЕР_1 (як установу, яка з 01.03.2016 несе відповідальність за правильність нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини польова пошта НОМЕР_3 ) здійснити позивачу нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2014 по 11.09.2015 із застосуванням базового місяця - серпень 2014 року, та з урахуванням раніше виплачених сум.
Стосовно позову в частині нарахування та виплати компенсації невикористаної додаткової відпустки строком 28 днів за 2014-2015 роки, суд зазначає наступне.
Державні гарантії права на відпустки встановлює Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (надалі Закон №504/96-ВР), який визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво-важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
За приписами статті 1 Закону №504/96-ВР державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Статтею 16-2 Закону №504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (надалі Закон №3551-XII), а також забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно зі статтею 5 Закону №3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Стаття 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (надалі Закон №2011-XII) визначає право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом №504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення (пункт 8 статті 10-1 Закону №2011-XII).
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац 3 пункту 14 статті 10-1 Закону).
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України», а аналіз норм цих законів свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України за № 260 від 07.06.2018, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Суд зазначає, що норми Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
З системного аналізу наведених норм слідує, що додаткові відпустки, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надаються особам, які мають статус учасника бойових дій. При цьому, право на додаткову відпустку та інші гарантії, як учаснику бойових дій, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пов`язує з моментом отримання статусу такого учасника, за визначеною цим Законом процедурою.
Оскільки, позивач отримав статус учасника бойових дій 23.12.2015, що підтверджується відповідним посвідченням, тому право на додаткову оплачувану відпустку у нього виникло з 23.12.2015.
Як вже зазначено судом вище, ОСОБА_1 звільнено з військової служби з 11.09.2015, а тому позивач за період з 01.08.2014 по 11.09.2015 не мав правових підстав для отримання додаткової відпустки відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і як наслідок, не мав права на грошову компенсацію при звільненні за невикористання днів такої відпустки.
Одночасно суд зазначає, що долучена до матеріалів справи довідка від 24.04.2015 №667/02 про безпосередню участь позивача в антитерористичній операції в періоди з 22.08.2014 по 01.11.2014 та з 10.11.2015 по 12.12.2015, не є доказом, що підтверджує його статус учасника бойових дій, оскільки така довідка є підставою для надання особі такого статусу.
Таким чином, вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати компенсації невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2014-2015 роки та зобов`язання провести нарахування та виплату такої компенсації є необґрунтованою і такою, що до задоволення не підлягає.
Щодо посилань відповідача у відзиві на пропущення позивачем строку для звернення до адміністративного суду, та як наслідок, залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду зі спором про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежений трьома місяцями з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).
Втім, судом апеляційної інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент постановлення оскаржуваного судового рішення.
З огляду на вказане, доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком».
При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Суд зазначає, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом №2352-ІХ, а на момент їх виникнення звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Таким чином, відсутні підстави для застосування строку до спірних правовідносин, оскільки у період з 01.08.2014 по 11.09.2015 частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, як про це просив відповідач у відзиві на позовну заяву.
Підсумовуючи наведене вище суд вважає, що позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , військової частини польова пошта НОМЕР_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання до нарахування, виплати індексації грошового забезпечення та компенсації невикористаної додаткової відпустки підлягає до часткового задоволення.
Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 Кодексу).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч.9 ст.139 Кодексу).
При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.
На підтвердження факту залучення адвоката і понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 11.08.2021 №17, укладений між позивачем та адвокатом Галкіним С.А.; ордер серії ІФ №099362; додаток №1/17 до договору про надання правової допомоги №17 про визначення видів витрат на правову допомогу та встановлення їх вартості; акт прийому наданих послуг роботи від 14.12.2021 до договору про надання правової допомоги від 11.08.2021 №17; квитанцію №GM66-3Q5R-VZUL-R6BM-MXB3-M від 16.08.2021 на суму 2500 грн. (а.с.15-20).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу цієї справи в суді, суд враховує таке.
Згідно з актом прийому наданих послуг роботи від 14.12.2021 до договору про надання правової допомоги від 11.08.2021 №17 вбачається, що адвокатом вчинено наступні дії: надано консультацію вартістю 500 грн., складено адвокатський запит - 500 грн., складено позовну заяву - 1500 грн. (а.с.19).
Перевіривши обґрунтованість заявлених позивачем до відшкодування витрат у розрізі видів наданих адвокатом послуг, проаналізувавши надані документи, фактичний об`єм та якість виконаної адвокатами роботи, складність юридичних питань, які були предметом дослідження в суді, суд вважає заявлений до відшкодування розмір правової допомоги є розумно обґрунтованим за всіма визначеними у акті наданих послуг складовими професійних правничих послуг.
З огляду на зазначене, оскільки рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені витрати зі сплати правничої допомоги в розмірі 1200 грн. підлягають до стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини польова пошта НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2014 по 11.09.2015.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2014 по 11.09.2015 із застосуванням базового місяця - серпень 2014 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.