Справа № 420/31256/24
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/31256/24

Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

Дата і місце ухвалення 23.10.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом Одеської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року Одеська міська рада звернулась до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 18.09.2024 р. у виконавчому провадженні № 76064376, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Семиразумом Євгенієм Володимировичем;

- визнати протиправною та скасувати пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження № 76064376 від 18.09.2024 р., винесеної старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Семиразумом Євгенієм Володимировичем.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року в задоволенні позову Одеської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а також не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, що мають суттєве значення, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що не погоджується із розміром виконавчого збору, який було визначено державним виконавцем. Зокрема, апелянт вважає, що внаслідок помилкового застосування положень ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець невірно розрахував вартість виконавчого збору із суми гривневого еквіваленту 50000,00 дол. США станом на момент відкриття виконавчого провадження. На думку апелянта, суд не врахував, що предметом розгляду справи №916/2583/21 є не стягнення коштів з Одеської міської ради, а звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, а тому виконавчий збір мав був бути розрахований з вартості нерухомого майна. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував висновків судів по справі №916/2583/21 та не проаналізував норми матеріального права, які регулюють механізм виконання рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.09.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі банк) та ОСОБА_1 (далі позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі також кредитний договір), за яким банк зобов`язувався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 99 900,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 504 495,00 грн. за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору.

25.09.2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (далі іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавець передає в іпотеку банку нерухоме майно квартиру, що складається з 3 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 62,1 кв. м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Відповідно до вказаного Іпотечного договору, ринкова вартість квартири згідно зі звітом незалежного оцінювача становить 529 053,00 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.04.2023 р., залишеним без змін постановами Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 р. та Верховного Суду від 07.12.2023 р. у справі № 916/2583/21, позов АТ «Укрсиббанк» задоволено повністю, зокрема, вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з територіальної громади в особі Одеської міської ради 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 р., шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На вказане рішення суду 05.10.2023 року Господарським судом Одеської області було видано наказ про примусове виконання №916/2586/21.

02.09.2024 року АТ «Укрсиббанк» звернулось до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про примусове виконання наказу по справі №916/2586/21 від 05.10.2023 року, виданого Господарським судом Одеської області.

03.01.2024 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щегловою Е.В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі приписів частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (із змінами).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/2583/21 скаргу (від 18.01.2024 р. за вх. № 2-81/24) Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено частково; визнано незаконними та протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Евгенії Віталіївни, здійснені під час повернення «УкрСиббанк» виконавчого документу наказу по справі № 916/2583/21 від 05.10.2023 р. що видав: Господарський суд Одеської області про стягнення на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» з територіальної громади в особі Одеської міської ради 50 000 доларів 00 центів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, щодо повернення без прийняття до виконання.

18.09.2024 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Семиразумом Євгенієм Володимировичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 76064376 на підставі наказу Господарського суду Одеської області від 05.10.2023 р. у справі № 916/2583/21.

Пунктом 3 вказаної постанови старшим державним виконавцем вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 207 050,00 грн.

Крім того, 18.09.2024 р. старшим державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 76064376 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 207 050,00 грн.

Вважаючи протиправною та такою, що підлягає скасуванню постанову про стягнення виконавчого збору від 18.09.2024 р. у виконавчому провадженні № 76064376, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Семиразумом Євгенієм Володимировичем та протиправним та таким, що підлягає скасуванню пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження № 76064376 від 18.09.2024 р., винесеної старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Семиразумом Євгенієм Володимировичем, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та приймаючи рішення, виходив з того, що рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/2586/21 є рішенням про стягнення заборгованості, при цьому, встановлення способу виконання судового рішення не змінює цієї обставини, тому розмір виконавчого збору був визначений правомірно.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII))

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - «рішення») - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як судові накази (пункт 1-1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII).

Приписами статті 26 Закону №№1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої і другої статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постанові від 09 грудня 2021 року по справі №520/7192/20, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Так, спірною у цій справі є правомірність стягнення приватним виконавцем суми виконавчого збору, обрахованої в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, тоді як апелянт вважає, що вказана сума повинна бути обрахована із вартості нерухомого майна, яке на праві власності належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_1 .

Частиною 7 статті 51 Закону №1404-VIII примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Одеської області від 18.04.2023 р. на який і було видано Господарським судом Одеської області наказ про примусове виконання №916/2586/21, вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з територіальної громади в особі Одеської міської ради 50000,00 доларів США.

Натомість, з урахуванням вищезазначених положень Закону України «Про іпотеку», судом було визначено спосіб виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.09.2007 р., шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що рішення господарського суду по справі №916/2583/21 за своєю правовою природою є саме рішенням про стягнення заборгованості, а одночасне встановлення певного способу виконання судового рішення не змінює цієї обставини.

До того ж, як вірно зазначив суд першої інстанції, приписи Закону №1404-VIII не містять імперативного обов`язку у відповідача визначати його саме виходячи із суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню чи із вартості майна.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що системний аналіз положень норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини дозволяє стверджувати, що поняття «звернення стягнення на нерухоме майно (реалізація предмету іпотеки»), передбачене Законом України «Про іпотеку» не є тотожним поняттю «передача майна боржника стягувачу за виконавчим документом», передбаченому Законом №1404-VIII.

В свою чергу, всупереч доводам апелянта, рішеннями судів по справі №916/2583/21 не було встановлено жодних обставин, які б могли бути використані як преюдиційні у межах даної справи. Зокрема, розглядаючи скаргу на повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі приписів частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. №845, суди виходили із специфіки реалізації предмету іпотеки, яка відповідно до приписів Закону України «Про іпотеку» здійснюється у межах процедури виконавчого провадження. Водночас, неможливість виконання рішення суду органами державної казначейської служби в порядку безспірного стягнення у контексті спірних правовідносин жодним чином не свідчить, що рішення суду, яке перебуває на примусовому виконанні, не є рішенням про стягнення заборгованості.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.11.2024 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька