Справа № 500/2132/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 500/2132/24 пров. № А/857/13418/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Мартиць О.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у нарахуванні та виплаті їй підвищення до пенсії згідно п.г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у зарахуванні часу перебування її в засланні у період з 21.10.1947 до 27.06.1956, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату їй підвищення пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком згідно п.г ст.77 Закону №1788, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 01.02.2024, та здійснити перерахунок стажу роботи згідно ст.58 цього Закону, ст.6 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років №962-XII від 17.04.1991 (далі - Закон №962) з 01.02.2024, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 21.10.1947 до 27.06.1956.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка зазнала політичних репресій як член сім`ї, яку у було примусово переселено. Позивачці виплачується підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №654 від 16.07.2008 Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян (далі - Постанова №654), а тому проводити позивачці перерахунок пенсії як репресованій особі та згодом реабілітованій згідно п.г ст.77 Закону №1788 немає підстав. законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. Судом першої інстанції не враховано те, що у матеріалах пенсійної справи відсутні документи, які б підтверджували, що позивачка працювала на спецпоселенні, у ГУ ПФУ відсутні правові підстави для обчислення стажу роботи позивачки в потрійному розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в органах ПФУ та отримує пенсію за віком згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058).

Відповідно до довідки Інформаційного бюро УВС Львівської області №2-4/4-555 від 23.02.1993 ОСОБА_2 , 1922 року народження, 21.10.1947 із села Жуків (Кропивна) Золочівського району Львівської області за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР була виселена на спецпоселення в Кемерівську область та звільнена із спецпоселення 27.06.1956.

На підставі Закону №962 позивачка реабілітована.

Відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_1 позивачка має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962.

24.01.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ із заявою щодо проведення нарахування підвищення до її пенсії згідно п.г ст.77 Закону №1788 в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та перерахунку стажу роботи згідно ст.58 цього Закону, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі Закону №962.

Листом від 12.02.2024 позивачку було повідомлено, що на даний час виплата підвищення членам сімей репресованих осіб, яких було примусово переселено, проводиться відповідно до вимог чинного законодавства у розмірі 43,52 грн, а отже вимога у здійсненні доплати підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком не відповідає статусу позивача, оскільки вона має статус член сім`ї репресованих, яких було примусово переселено. Також згідно ст.24 Закону №1058, депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні, період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі, а так як в поданих документах не зазначено про період роботи на спецпоселенні, тому зарахувати стаж у потрійному розмірі немає правових підстав.

Вважаючи відмову пенсійного органу протиправною, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог п.г ст.77 Закону №1788. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України. При цьому суд вказав, що позивачку було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи. Суд дійшов висновку про протиправність відмови ГУ ПФУ у проведенні перерахунку підвищення пенсії позивачки в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком, згідно п.г ст.77 Закону №1788. Щодо проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 цього Закону, суд зазначив, що законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. При цьому, суд дійшов висновку, що суд вважає, що перерахунок підвищення пенсії за віком згідно п.г ст.77 Закону №1788 та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 цього Законуу потрійному розмірі за час перебування у засланні слід здійснювати з 01.02.2024.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі №962, дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962 (в редакції, чинній на час реабілітації позивачки) визначено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону №962 (у редакції до 05.05.2018) постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно ч.1 ст.6 Закону №962, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву Закону Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, преамбулу та ст.1, 3, 6 Закону №962.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962ґ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного вище Закону слідує, що ч.1 ст.6 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до ст.6 Закону №962, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Судом встановлено, що позивачка має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962.

Відповідно до п.г ст.77 Закону №1788, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною першою статті 28 Закону №1058 передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058 визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, встановлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 по справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 по справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 по справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 по справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 по справі №446/1542/16-а.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788.

Разом з цим, скаржник вказує на те, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованої особи.

Проте, колегія суддів зазначає, що позивачку було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

Щодо проведення перерахунку стажу роботи позивачки у потрійному розмірі, відповідно до вимог ст.58 Закону №1788, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно дефініції, наведеній у статті 1 Закону №962, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно ч.1 ст.6 Закону №962, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також ст.58 Закону №1788 передбачено, що громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Відтак, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з чим погоджується колегія суддів, позивачка перебувала у засланні, а відтак має право на зарахування часу її заслання з 21.10.1947 по 27.06.1956 у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій відповідно до статті 1 Закону №962.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивачка звернулася до ГУ ПФУ із заявою 24.01.2024, у якій просила здійснити перерахунок пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно п.г ст.77 Закону №1788, а також перерахунок стажу роботи згідно ст.58 цього Закону у потрійному розмірі за час перебування у засланні, то такий перерахунок підвищення пенсії за віком, згідно вказаних норм слід здійснювати з 01.02.2024.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 травня 2024 року по справі №500/2132/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук