Справа № 500/4115/24
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4115/24

21 листопада 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

за участю:

секретаря судового засідання Щепанюк Ю.Ю.

представник позивача Шкільний П.М.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулося Головне управління ДПС у Тернопільській області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно довідки про наявність податкового боргу, ОСОБА_1 мас заборгованість перед бюджетом та державними цільовими фондами по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі - 105 054,91 грн. (основний платіж).

Так як відповідач в порушення вимог податкового законодавства добровільно не сплатив узгоджену суму податкового зобов`язання у встановлені законодавством строки, тому податковий борг необхідно стягнути в судовому порядку. Позивач просив позов задовольнити повністю.

Тернопільським окружним адміністративним судом направлено електронний запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання відповідача, та 05.07.2024 року отримано відповідь за №678135, в якій зазначено місце реєстрації відповідача.

Ухвалою суду від 05.07.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 15.07.2024. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

31 березня 2011 року за договором купівлі-продажу відповідачем було придбано комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м. по АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2021 року за договором купівлі-продажу нерухоме майно комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м, по АДРЕСА_1 ним було відчужено.

Як вбачається з доданих позивачем до позовної заяви копій документів податкова вимога форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17 та податкове повідомлення-рішення № 0-1918 від 12.04.2021 року направлялись позивачем на адресу: АДРЕСА_2 , але були повернуті з підстав завершення терміну зберігання у підприємстві поштового зв`язку.

За даною адресою розташовані адміністративні будівлі Управління Служби безпеки України в Тернопільській області, про що позивачу достеменно відомо.

Відповідно до положень частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Також, позивачем до матеріалів позовної заяви не додано жодного податкового повідомлення-рішення надісланого на його офіційну адресу проживання по АДРЕСА_3 та документів, якими підтверджується надсилання таких податкових повідомлень-рішень платника податків, тобто у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких контролюючим органом було у законний спосіб сформовано податкову вимогу форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Таким чином, не оскаржуючи правильність грошової суми зазначеної у податковій вимозі форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17, необхідно зазначити, що податковий борг про який згадується позивачем у позовній заяві є придуманим.

У позовній заяві позивач зазначає, що податковий борг у відповідача виник станом на дату формування податкової вимоги форми «Ф» № 2204-17, тобто 29 січня 2018 року.

У період з 29 січня 2018 року до 29 травня 2020 року пройшов строк у 852 дні, а у період з 17 березня 2022 року до 14 листопада 2022 року ще 243 дні, у сукупності становить 1095 днів.

Таким чином, починаючи з 15 листопада 2022 року минув строк давності стягнення податкового боргу за надуманою податковою вимогою форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Навіть, якщо брати до уваги позицію податкових органів про те, що перебіг строку давності для платників податків, які мають борг відновився з 01 серпня 2023 року, то знову ж таки, у період з 29 січня 2018 року до 29 травня 2020 року пройшов строк у 852 дні, а у період з 01 серпня 2023 року до 30 березня 2024 року ще 243 дні, що у сукупності становить 1095 днів.

Тобто, починаючи з 31 березня 2024 року минув строк давності стягнення податкового боргу за надуманою податковою вимогою форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

17 листопада 2022 року на офіційну адресу відповідача по АДРЕСА_3 надійшло податкове повідомлення-рішення від 31.08.2022 року № 021 1063- 2407-1918, відповідно до якого йому було нараховано грошове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташоване за адресою по АДРЕСА_1 за податковий період 2021 року на загальну суму 107 955 грн.

На підставі викладеного відповідач вважає позовні вимоги Головного управління ДПС у Тернопільській області про стягнення податкового боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 105 054.91 грн. безпідставними та таким, що не підлягає до задоволення.

19.07.2024 до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.

22.07.2024 відповідачем надіслано через електронний суд заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 29.08.2024 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 09.10.2024 о 11:45 год.

Ухвалою суду від 09.10.2024, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, витребувано докази у позивача та відкладено розгляд справи на 24.10.2024 о 10:00 год.

Ухвалою суду від 24.10.2024, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) оголошено перерву до 13.11.2024 о 10:30 год. для підготовки до надання нових пояснень по справі.

Представником позивача 12.11.2024 надіслано через електронний суд додаткові пояснення по справі.

Ухвалою суду від 13.11.2024, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) оголошено перерву до 21.11.2024 о 11:15 год. для ознайомлення із додатковими поясненнями.

Відповідачем 14.11.2024 надіслано через електронний суд додаткові пояснення по справі.

Представником позивача 20.11.2024 надіслано через електронний суд додаткові пояснення по справі, а саме заперечення на доводи відповідача.

Відповідачем 21.11.2024 надіслано через електронний суд додаткові пояснення по справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, додаткових поясненнях та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні адміністративний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши сторін, дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Фізична особа ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Тернопільській області як платник податків.

Згідно довідки про наявність податкового боргу, ОСОБА_1 має заборгованість перед бюджетом та державними цільовими фондами по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі - 105 054,91 грн. (основний платіж).

Заборгованість по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості виникла у зв`язку із несплатою узгоджених податкових/грошових зобов`язань нарахованих відповідно до податкових повідомлень-рішень:

№0-1918 від 12.04.2021р. на суму 77 897,03 грн., однак враховуючи сплату 53 808.37 грн., заборгованість становить 24 088.66 грн.;

№2-1918 від 21.10.2022р. на суму 80 966,25 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення, відповідачем не було оскаржено ні в адміністративному, ні в судовому порядку, а тому грошові зобов`язання визначені в них, вважається узгодженими.

Позивач вважає, що відповідач в порушення вимог податкового законодавства добровільно не сплатив узгоджену суму податкового зобов`язання у встановлені законодавством строки, тому податковий борг необхідно стягнути в судовому порядку. Позивач просив позов задовольнити повністю.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Законом України «Про внесення змін до податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIІ від 28 грудня 2014 року статтю 266 Податковий кодекс України (далі ПК України) викладено у новій редакції, яка почала діяти з 01 січня 2015 року.

Відповідно до нової редакції пункту 266.1.1. статті 266 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Водночас підпунктом «є» пункту 266.2.2. статті 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

До 17 лютого 2020 року судова практика у категорії справ про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень чи вимог про сплату боргу за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки була сталою і послідовною. Суди відмовляли податковим органом у нарахуванні та стягненні вказаного податку з власників промислових будівель.

17 лютого 2020 року Верховний Суд у справі № 820/3556/17 прийшов до правових висновків про те, що обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з мстою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції. Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «і» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга, судова влада вважає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Таким чином, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 1 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (Правовий висновок Верховного суду викладений у постанові ви) 26 червня 2024 року у справі №810/546/18).

Як видно з матеріалів справи, 31 березня 2011 року за договором купівлі-продажу відповідачем було придбано комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м. по АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2021 року за договором купівлі-продажу нерухоме майно комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м, но АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було відчужено.

Частини будівель на момент придбання фактично не існувало, зокрема піднавісу з оглядовою ямою, контрольно-пропускний пункт, оскільки вказаний комплекс будівель та споруд був збудований у 1960-х роках XX століття, а починаючи з початку 1990-х років минулого століття попередніми власниками догляд за ними не здійснювався та вони залишались існувати, по суті, на «папері».

Основною спорудою цього комплексу була будівля механічного цеху площею 3083.8 кв.м. На момент придбання основна та інші будівлі самі по собі не були придатні для їх цільового використання у зв`язку із обвалами частини стін, дахів, відсутності вікон, значного протікання вцілілих дахів цих споруд, відсутності внутрішніх ремонтів та облаштування. Сам по собі ремонт та відновлення цих споруд був недоцільний та економічно не вигідний на той час.

Цінність цього «придбання» була у наявності трансформаторної підстанції, що надавало змогу укласти цивільно-правову угоду з одним із національних телекомунікаційних операторів про надання послуг з утримання телекомунікаційного обладнання так званих сотових вишок), яке живилось від цієї підстанції.

01 квітня 2012 року між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Астеліт» (яке обслуговувало потреби оператора телекомунікаційного зв`язку «Lifeсеll») укладено договір № ТЕ9031 про надання послуг із забезпечення належних умов функціонування та експлуатації телекомунікаційного обладнання за яким належним чином сплачувались податки з доходів фізичних осіб.

Тобто, по суті, за цим договором надавались ті самі послуги, що і надаються обленерго чи районними електромережами із постачання і передавання електроенергії, тільки у даному випадку це стосувалося, в першу, чергу мобільного зв`язку та інтернету.

Термін «промислове підприємство» охоплює всі підприємства, які відносяться до таких галузей економічної діяльності: добувна промисловість, переробна промисловість, будівництво, електроенергія, газ, водопостачання і санітарне обслуговування, транспорт, склади і служби зв`язку (ст. І Конвенції про допомогу у випадках виробничого травматизму в м. Женева від 8 липня 1964 року № 121).

Водночас «Промислова продукція» - це продукти діяльності, створені для задоволення потреб інших людей, суспільства в цілому в умовах машинного високо технологічного, як правило, масового виробництва.

Таким чином, фактично наявна і придатна для використання частина цього об`єкту, починаючи з 01 квітня 2012 року, використовувалася мною за функціональним призначенням, тобто для створення промислової продукції у вигляді телекомунікаційного зв`язку за рахунок наявності високотехнологічного телекомунікаційного обладнання, а також як складське приміщення для зберігання частини такого обладнання та його складових, що відповідає вимогам застосування пільги встановленої підпунктом «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України в (редакції станом на 29 грудня 2019 року).

В подальшому підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ІІК України змінено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року № 466-ІХ, а саме викладено в такій редакції: «будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-Е КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку", який нібито набрав чинності 23 травня 2020 року.

У зв`язку із внесенням вказаних змін у статтю 266 ПК України щодо умов отримання податкової пільги на сплату податку на нерухоме майно, відмінне віл земельної ділянки в частині основної діяльності платника податків за класифікацією у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010 відповідачем було втрачено право на податкову пільгу, передбачену підпунктом «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України.

За приписами пункту 7.3. статті 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України стабільність - зміни до будь-яких елемен тів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду. в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Хоча Прикінцеві положення Закону № 466-ІХ і містять положення проте, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, однак він не містять норм про те, що при внесенні змін в елементи, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачене ст. 266 ПК України, не застосовуються вимоги встановлені підпунктом 4.1.9. пункту 4.1. статті 4. підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та норм Закону України «Про засади державної регуляторної політики/сфері господарської діяльності».

Також Закон № 466-ІХ не вносив змін до підпункту 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України та не припиняв/призупиняв дію цієї норми, як це, наприклад, було визначено пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» № 909-VIIІ від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності 01 січня 2016 року.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними па момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові ак і и (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18. від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Аналогічну правову позицію висловлювала і Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19.

Таким чином застосування системного способу тлумачення норм ПК України та правових позицій Верховного Суду дає підстави дійти однозначних висновків про те, що норми Закону № 466-ІХ не можуть змінювати та/або замінювати правила встановлені нормою статі 4 ПК України без призупинення дії останньої або її прямої зміни або виключення цієї норми з тіла ПК України. Тому в силу вимог підпункту 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України норма Закону № 466-ІХ про зміну елементів податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачене підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, набрала законної сили не з моменту опублікування, а з 01 січня 2021 року, як це визначено положеннями ПК України.

Отже, з огляду на принцип верховенства права, юридичної визначеності, справедливості та законності, визначення сум податку на нерухоме майно, відмінне віл земельної ділянку з урахуванням змін внесених у норму статті 266 ПК України мало б відбуватися саме з 01 січня 2021 року, а не з середини бюджетного року.

01 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 1.1. статті 1 ПК України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами пункту 57.3 статті 57 ПК України разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Отже, грошове зобов`язання зі сплати податку набуває ознак узгодженого, у випадку, якщо платник податків не оскаржує у визначені законодавством строки суму податкових зобов`язань, нарахованих йому контролюючим органом.

Підпунктом 266.7.1. пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожною з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно із пунктом 42.2. статті 42 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї стані, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Поняття «податкова адреса» введено у законодавство України із прийняттям Податкового кодексу України, тобто з 01 січня 2011 року.

У рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституцій Суд України висловив правову позицію щодо тлумачення змісту с та 11 і 58 Конституції України, вказавши, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності: дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так. що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце: дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

За приписами пункту 45.1. статті 45 1ІК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться па облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Згідно із пунктом 63.5. статі 63 ПК України (в редакції станом на 01.01.201 1 року) всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 63.11. статті 63 ПК України (в редакції станом на 01.01.2011 року) контролюючі органи забезпечують достовірність даних про платників податків в Єдиному банку даних про платників податків - юридичних осіб та Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, реєстрі платників податку на додану вартість, реєстрі неприбуткових організацій та інших реєстрах, що формуються та веду ївся контролюючими органами згідно з цим Кодексом. їх захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування на відновлення даних.

За приписами пункту 70.1. статті 70 ПК України (в редакції станом па 01.01.2011 року) Центральний орган державної податкової служби формул та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).

Згідно із підпунктом 70.2.4. пункту 70.2. статті 70 ПК України (в редакції станом па 01.01.2011 року) до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання.

Відповідно до пункту 70.7. статті 70 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

За приписами пункту 20.1. статті 20 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право:

20.1.3. отримувати безоплатно від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, у тому числі від органів, які забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів) інформацію, документи і матеріали;

20.1.20. одержувати безоплатно необхідні відомості для ведення Єдиного реєстрі - податкових накладних, Єдиного реєстру акцизних накладних, формування інформаційної о фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від платників податків, а також Національного банку України та його установ - про суми доходів, виплачених фізичним особам, та утриманих з них податків, зборів, платежів; від органів, уповноважених проводити державну реєстрацію суб`єктів, видавати ліцензії на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону. - про державну реєстрацію та видачу ліцензій суб`єктам господарської діяльності; від органів, що здійснюють реєстрацію фізичних осіб. - про громадян, які прибули на проживання до відповідного населеного пункту чи вибули з нього: від органів державної реєстрації актів цивільного стан) - про фізичних осіб, які померли; інформацію, необхідну для забезпечення реєстрації та обліку платників податків, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням;

20.1.24. отримувати безоплатно від органів, що забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів), інформацію, необхідну для здійснення повноважень контролюючих органів щодо забезпечення погашення податкового боргу платника податків. У випадках, передбачених законом, податковий керуючий має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, які містяться в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Строк надання інформаційних довідок цими органами на письмові запити контролюючих органів не може перевищувати п`яти робочих днів з дня отримання таких запитів;

20.1.26. користуватися інформаційними базами даних державних органів, державними, у тому числі урядовими, системами зв`язку і комунікацій, мережами спеціального зв`язку та іншими технічними засобами відповідно до закону.

Згідно із пунктом 41.1.1. пункту 41.1. статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує держави) податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено па центральний орган виконавчої влади, що реалізує держаних податкову політику, чи його територіальні органи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» №5942-Vl від 20.1 1.2012 (далі - Закон № 5942- VI) уповноваженими суб`єктами згідно з цим Законом є органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 5942-V1 Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з мстою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 Закону № 5942-VI до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).

За приписами пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління. їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, податковий орган є суб`єктом владних повноважень, а отже на його дії поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України. Зокрема, суб`єкти владних повноважень мають приймати рішення (вчиняти дії) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо та неупереджено.

Отже, податковий орган мав і має реальні повноваження перевірити місце знаходження платника податків шляхом перевірки необхідної інформації у Єдиному демографічному реєстрі або шляхом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. Такі дії відповідатимуть вимогам частини другої статті 2 КАС України, яких податковий орган, його посадові особи мають дотримуватись.

Виходячи з приписів статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (далі - Закону № 1382-ІV), місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон №1382-ІV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свою місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свою спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення них документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення. Такий правовий наслідок висновується з норми п. 42.2 статті 42 ПК України. Однак, цей наслідок не може бути поширений на випадок, коли контролюючий орган володіє достовірною інформацією про зміну платником місця проживання. Суд зазначає, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою проживання. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 10.02.2023 року у справі № 160/5278/19.

Як вбачається з доданих позивачем до позовної заяви копій документів податкова вимога форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17 та податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 12.04.2021 року направлялись позивачем на адресу: АДРЕСА_2 , але були повернуті з підстав завершення терміну зберігання у підприємстві поштового зв`язку.

За даною адресою розташовані адміністративні будівлі Управління Служби безпеки України в Тернопільській області, про що позивачу достеменно відомо.

Відповідно до положень частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За приписами частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Натомість, адміністративні будівлі УСБУ в Тернопільській області за своїм функціональним призначенням і фактично, з урахуванням режиму секретності, не можуть бути місцем проживання фізичної особи.

За правилами пункту 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такою строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК У разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Вимога наведених правових норм щодо обов`язку платника податків сипаї и ні визначену контролюючим органом суму податкового зобов`язання презумує обізнаність платника податків щодо такої суми.

Однак, усі податкові повідомлення-рішення, вимоги тощо, які направлялись позивачем на ім`я відповідача, але на адресу відмінну від офіційної реєстрації ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 , є такими, що не пройшли процедуру узгодження в установленому нормами ПК України порядку, а тому зазначені у них грошові суми не набули статусу податкового боргу.

Відповідно до положень підпункту 266.7.2. ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізит, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються плаї пику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У період до 29 січня 2018 року відповідачем від позивача не отримувалось жодного податкового повідомлення-рішення про необхідність сплати суми/сум податку, обчисленою згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України.

За приписами пункту 31.1. статті 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Як вже зазначалось вище, за приписами пункту 57.3 статті 57 ПК України разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними х підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодекс) , платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення. крім випадків, коли протягом такою строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг-сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 59.1. ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Отже, у будь-якому разі надсиланню податкової вимоги передує факт виникнення податкового боргу, якому у свою чергу, передує надсилання контролюючим органом податкового повідомлення-рішення.

Однак, позивачем до матеріалів позовної заяви не додано жодного податкового повідомлення-рішення надісланого на мою офіційну адресу проживання по АДРЕСА_3 та документів, якими підтверджується надсилання таких податкових повідомлень-рішень платником податків, тобто у матеріалах справи відсутні докази на підставі яких контролюючим органом було х законний спосіб сформовано податкову вимогу форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Таким чином, не оскаржуючи правильність грошової суми зазначеної у податковій вимозі форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17, необхідно зазначити, що податковий борг про який згадується позивачем у позовній заяві є надуманим.

Також суд звертає увагу і на положення пункту 102.4. статті 102 ПК України, яким передбачено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї етапі, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу.

29 травня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 591-ІХ внесено зміни до пункту 52-2 підрозділe 10 розділу XX Податкового кодексу України відповідно до яких, на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з мстою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-1 9)? зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ яким, дія пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX ПК України зупиняється на період дії воєнного, надзвичайного стану.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який триває станом на даний час, тобто з дня набрання чинності Законом № 2120-ІХ воєнний стан в України не завершувався.

Водночас, пунктом 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у пункті 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Згідно із підпунктом 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України - тимчасово, до 01 серпня 2023 року, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім випадків, передбачених підпунктом 69.9 пунктом 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Однак, вказаний підпункт 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, на відміну від пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України (в редакції Закону № 591-ІХ), не містить норми про те, що «зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодекс) ».

Також про чіткість визначення законодавцем саме зупинки перебігу давності, передбачених статтею 102 ПК України, свідчить норма підпункту 69.40 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, яким установлено, що для платників податків, стосовно яких контролюючим органом не застосовуються заходи стягнення згідно з цим підпунктом, зупиняється перебіг строків давності, визначених пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу. Під вичерпний перелік платників податку, які підпадають під дію підпункту 69.40 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України відповідач не підпадає.

З урахуванням викладеного, цілком і повністю очевидним є те, що положення підпункту 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, відповідно до свідомого розуміння права та рівного ставлення до всіх сторін податкових правовідносин, не розповсюджують свою дію на норми пункту 102.4. статті 102 ПК України, оскільки інше надумане та розширене тлумачення цієї норми, в порушення вимог принципу правової визначеності на користь податкового органу буде означати наявність оманливого ставлення держави до своїх громадян - платників податків та значного і явного несправедливого перекосу між правами і обов`язками платника податків та контролюючого органу на користь останнього.

Крім того необхідно зауважити, що податковим органам розташованим за межами прифронтових районів нічого не заважає дотримуватися вимог пункту 102.4. статті 102 ПК України, оскільки останні не перебувають у зоні бойових дій і на них безпосередньо не впливають загрози пов`язані із застосуванням зброї.

У позовній заяві позивач зазначив, що податковий борг у відповідача виник станом на дату формування податкової вимоги форми «Ф» № 2204-17, тобто 29 січня 2018 року.

У період з 29 січня 2018 року до 29 травня 2020 року пройшов строк у 852 дні, а у період з 17 березня 2022 року до 14 листопада 2022 року ще 243 дні, що у сукупності становить 1095 днів.

Таким чином, починаючи з 15 листопада 2022 року минув строк давності стягнення податкового боргу за надуманою податковою вимогою форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Навіть, якщо брати до уваги позицію податкових органів про те, що перебіг строку давності для платників податків, які мають борг відновився з 01 серпня 2023 року, то знову ж таки, у період з 29 січня 2018 року до 29 травня 2020 року пройшов строк у 852 дні, а у період з 01 серпня 2023 року до 30 березня 2024 року ще 243 дні, що у сукупності становить 1095 днів.

Тобто, починаючи з 31 березня 2024 року минув строк давності стягнення податкового боргу за надуманою податковою вимогою форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду викладених у постанові віл 19 травня 2020 року у справі № 826/8231/15 та у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 560/2080/20 стягнення коштів контролюючий орган має право ініціювати тільки в межах 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Податковий борг платника податків, стосовно якого минув цей строк давності, не може бути ініційований контролюючим органом до стягнення, оскільки безумовно вважається безнадійним.

Як видно з матеріалів справи, 25 січня 2023 року відповідачем було повністю сплачено грошове зобов`язання у сумі 107 955 грн., із сплати податку на нерухоме майно за податковий період 2021 року, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 64541367.

Суд вважає, що таким чином відповідачем повністю було виконано обов`язок із сплати зазначеного податку з часу володіння цим нерухомим майном до моменту його відчуження у жовтні 2021 року.

12 жовтня 2021 року за договором купівлі-продажу нерухоме майно комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідачем було відчужено.

На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги Головного управління ДПС в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 105 054,91 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, норми законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів, які б спростовували правомірність дій відповідача позивачем не представлено, а судом таких доказів не здобуто, в зв`язку з чим суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Білецька, 1,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46003, код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ).

Головуючий суддя Подлісна І.М.