Справа № 440/11117/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 р. Справа № 440/11117/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.09.2023, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 11.09.23 по справі № 440/11117/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі- відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області, апелянт), в якій просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській області, яке оформлене листом від 19.06.2023 за вих. №1600-0209-8/46875;

-зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області, починаючи з 08.06.2023 зарахувати до її страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.07.1996 по 21.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 позовну заяву задоволено.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 02.10.2003.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 02.10.2003.

Стягнуто з ГУ ПФУ на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що обов`язковими умовами для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду здійснення особою підприємницької діяльності є надання документів про сплату страхових внесків за весь наведений період.

Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок щодо неналежного виконання органом Пенсійного фонду України обов`язку стосовно контролю сплачених внесків, а також відсутності облікових даних про наявність у позивачки недоїмки. Матеріали справи не спростовують того факту, що платником не виконувались обов`язки, передбачені законом. Позивачкою у спірний період не подавались відповідні звіти, не здійснювалася сплата страхових внесків ( жодних квитанцій про сплату таких внесків не надавались), тому в управління були відсутні підстави нараховувати недоїмку, отже управління фактично позбавлене можливості надати такі докази суду.

Під час перевірки здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірний період управлінням не виявлено жодних доказів, які б вказували на сплату страхових внесків. На підтвердження цього факту видана довідка № 26042/10.1-09 від 14.11.2017, в якій зазначено, що за період з 01.07.1996 по 31.12.2002 відомості щодо сплати страхових внесків відсутні.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 29.05.2018 у справі №800/341/17 та від 12.11.2019 у справі №9901/21/19, висновки Верховного Суду у постанові від 19.02.2019 у справі № 824/399/17-а зазначив, що суд порушив норми процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог. Так, суд зобов`язав відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки періоди її роботи з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 02.10.2003 . Натомість ОСОБА_1 у своєму позові просила суд зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу інші періоди здійснення підприємницької діяльності, а саме: з 01.07.1996 по 21.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002. На думку апелянта, вийшовши за межі позовних вимог, суд фактично змінив предмет спору, в зв`язку з чим управління було позбавлене можливості в повному обсязі надати обґрунтований відзив та долучити до нього належні докази, що є порушенням законодавства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні; просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.

Щодо правомірності виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог позивачка зазначила, що посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 29.05.2018 у справі №800/341/17 та від 12.11.2019 у справі №9901/21/19, висновки Верховного Суду у постанові від 19.02.2019 у справі № 824/399/17-а є безпідставними, оскільки предмет позову судом не змінено, позивачкою оскаржено відмову відповідача зарахувати до страхового стажу періоди її підприємницької діяльності. Вийшовши за межі позовних вимог, суд обрав найбільш ефективний спосіб захисту її порушених прав, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

З 18.07.2011 позивачка перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV).

08.06.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про зарахування до її страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.08.1999 по 31.12.2002.

19.06.2023 відповідач листом №1600-0209-8/46875 повідомив позивачку про відсутність даних щодо сплати нею страхових внесків до Пенсійного фонду за період з 01.07.1996 по 31.12.2002.

18.08.1995 ОСОБА_1 зареєстрована виконкомом Крюківської районної ради м. Кременчука суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою.

За повідомленням Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 09.03.2016 № 48/8/3, ОСОБА_1 перебувала на загальній системі оподаткування з 23.08.1995 по 31.12.2002; 03.10.2003 скасовано державну реєстрацію її як фізичної особи- підприємця( далі- ФОП).

Згідно з довідкою №26042/10.1-09 від 14.11.2017, виданою Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області, позивачка з 23.08.1995 по 30.06.1996 знаходилась на загальній системі оподаткування, страхові внески за цей період сплачені в повному обсязі згідно з отриманим чистим доходом. З 01.07.1996 по 31.12.2002 відомості щодо сплати страхових внесків відсутні.03.10.2003 позивачку знято з обліку.

Відповідно до довідки Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області №8736/3/16-03 від 27.12.2017, ОСОБА_1 була зареєстрована як ФОП з 23.08.1995 та знята з податкового обліку 03.10.2003. Повідомлено, що згідно з наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012 термін зберігання для документів, які підтверджують державну реєстрацію ФОП та сплату податків встановлено 5 років після закінчення терміну дії (припинення діяльності). За наявною інформаційною базою в електронному вигляді ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2000 по 31.12.2002 перебувала на загальній системі оподаткування. Згідно з поданою звітністю за вказаний період сума її чистого доходу складала : за 2000 рік- доходи відсутні; за 2001 рік- 225грн, за 2002 рік - 270 грн.

Не погодившись із відповіддю ГУ ПФУ в Полтавській області від 19.06.2023, позивачка оскаржила її до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив с того, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації за період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002 без перевірки облікових даних про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, зокрема, звітів форми №4-ПФ, що передбачені Інструкцією про порядок обчислення і сплату страхових внесків підприємствами, установами, організаціями, громадянами до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженою Постановою Правління Пенсійного фонду України №5-5 від 10.06.1994 (далі - Інструкція №5-5); документів, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції про порядок обчислення і сплату підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України № 11-1 від 06.09.96 (далі - Інструкція №11-1), облікових даних про наявність у ОСОБА_1 недоїмки або інших письмових доказів щодо сплати страхових внесків за вказаний період - не може бути підставою для відмови у зарахуванні вказаних періодів до страхового стажу позивачки. Суд також зазначив, що позивачка не зобов`язана була понад 20 років зберігати документи про сплату нею у якості суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи страхових внесків.

Враховуючи встановлені у справі обставини, відповідач дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для врахування позивачу страхового стажу за період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 02.10.2003 (по дату припинення підприємницької діяльності, а не як просить позивач по 31.12.2002).

Суд наголосив, що право особи на пенсійне забезпечення, не може ставитись в залежність від існування конкретного документу, позаяк збереження таких відомостей не може контролюватися пенсіонером, а значить на нього не може покладатись відповідальність за їх відсутність.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ). Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Спірні правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Відповідно до статті 1 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

З вказаного вбачається, що для зарахування періоду роботи до страхового стажу необхідною та обов`язковою умовою є сплата страхових внесків за вказаний період.

Наведене кореспондується положенням частини 2 статті 24 Закону №1058-IV, за якими страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом..

Колегією суддів встановлено та не заперечується відповідачем, що у спірний період позивачка була зареєстрована як ФОП, яка перебувала на загальній системі оподаткування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджений Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до пункту 4 Порядку №637, періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ). Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі- Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком № 637.

Відповідно до Порядку №637 (в редакції, чинній на час розглядуваних правовідносин) час роботи осіб, що займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності і на виключно їх праці, за період до 1 травня 1993 року зараховується в трудовий стаж за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності по загальній системі оподаткування до 01 липня 2000 року зараховується в страховий стаж за умови надання документів про сплату страхових внесків.

Відповідно до п. 2.1 Порядку №22-1 (в редакції, чинній на час розглядуваних правовідносин), період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Отже, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Щодо періоду з 01.07.1996 по 20.07.1996 колегія суддів зазначає таке.

Позивачка зареєстрована як ФОП 18.08.1995.

У період з 10.06.1994 по 05.09.1996 діяла Інструкція про порядок обчислення і сплати страхових внесків підприємствами, установами, організаціями, громадянами до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затверджена Постановою Правління Пенсійного фонду України №5-5 від 10.06.1994 (далі - Інструкція №5-5).

Згідно з пунктом 1 Інструкції №5-5, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі-Закон №1788-ХІІ) та змін до цього закону Інструкція визначає на території України порядок обчислення, сплати та обліку надходження обов`язкових внесків на державне соціальне страхування та обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності і господарювання, виду діяльності та галузевої належності, об`єднаннями громадян, особами, які використовують найману працю громадян (у тому числі підприємствами та особами, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру), а також громадянами, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та виключно їхній праці, адвокатами, працюючими громадянами.

Підпунктом 5.2.2 Інструкції №5-5 для громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та на виключно їхній праці, а також для адвокатів встановлено тарифи обов`язкових внесків до Пенсійного фонду у розмірі 9 відсотків суми доходу.

Відповідно до пункту 20 Інструкції №5-5 громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та виключно їхній праці, адвокати подають до 1 лютого наступного року органам Пенсійного фонду копію Декларації про доходи, одержані від заняття підприємницькою діяльністю, і копію платіжного доручення про сплату внесків.

Згідно з пунктом 24 Інструкції №5-5 після закінчення встановлених строків сплати внесків не внесена сума вважається недоїмкою і стягується в безспірному порядку за розпорядженням відповідних органів Пенсійного фонду з нарахуванням пені в розмірі 0,3 відсотка суми недоїмки.

Пунктом 21 Інструкції №5-5 передбачено, що облік внесків та доходів, на які вони нараховуються, ведеться органом Пенсійного фонду на особових рахунках і включається до квартального звіту форми № 4-ПФ.

Таким чином, у період з 01.07.1996 по 20.07.1996 сплата внесків до Пенсійного фонду була обов`язковою для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність. Несплата таких внесків у встановлений Інструкцією №5-5 строк була підставою для їх стягнення в безспірному порядку. При цьому обов`язок щодо ведення обліку сплачених внесків покладався на органи Пенсійного фонду України.

Щодо періоду з 22.07.1999 по 31.12.2002 колегія суддів зазначає таке.

З 06.09.1996 набрала чинності Інструкція про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України № 11-1 від 06.09.96 (далі - Інструкція №11-1), яка втратила чинність 13.01.2011.

Відповідно до пункту 2.7 Інструкції №11-1 платниками обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду є, зокрема, громадяни, які займаються індивідуальною підприємницькою діяльністю, а також адвокати, їх помічники, приватні нотаріуси та інші громадяни, діяльність яких заснована на приватній власності фізичної особи та виключно її праці (в редакції Інструкції №11-1, чинній з 29.07.97 - фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, адвокати, приватні нотаріуси).

Пунктом 4.7 Інструкції №11-1 передбачено, що тариф обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду для платників, зазначених у пункті 2.7 цієї Інструкції - 33,6 відсотка суми доходу (в редакції Інструкції №11-1, чинній з 29.07.97 - 32 відсотки від суми оподатковуваного доходу (прибутку), яку обчислено в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України).

Відповідно до пункту 7.2 Інструкції №11-1 страхові збори сплачуються платниками, зазначеними в пункті 2.7 цієї Інструкції, щоквартально із сум фактично одержаного доходу за звітний період (квартал) не пізніше як 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня і 1 лютого наступного року за звітним. При цьому сплата зборів за четвертий квартал календарного року проводиться авансом до 15 грудня із суми очікуваного (оцінного) доходу за цей період.

Згідно з пунктом 18.4 Інструкції №11-1 платники внесків, зазначені в пп.2.2, 2.4, 2.7 цієї Інструкції, зобов`язані зберігати облікові дані про нарахування, утримання та сплату страхових внесків до Пенсійного фонду протягом трьох років.

Пунктом 19 Інструкції №11-1 визначено відповідальність платників зборів.

Відповідно до пункту 17.1 контроль за правильним нарахуванням, своєчасним і повним перерахуванням та надходженням зборів, інших платежів, а також витрачанням коштів Пенсійного фонду здійснюється органами Пенсійного фонду.

Згідно з пунктом 7.7 Інструкції №11-1 орган Пенсійного фонду видає довідку про сплату страхових зборів (додаток №4 цієї Інструкції) платникам, що припинили підприємницьку діяльність або змінили місце проживання, а також для подання її до органів соціального захисту населення при призначенні або перерахунку пенсії.

Таким чином, у період з 06.09.1996 сплата внесків до Пенсійного фонду була обов`язковою в тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність та не використовують працю найманих працівників. За порушення порядку сплати внесків до Пенсійного фонду Інструкцією №11-1 передбачено відповідальність. При цьому обов`язки щодо видачі довідки згідно з додатком №4, контролю за правильним нарахуванням, своєчасним і повним перерахуванням та надходженням внесків покладалися на органи Пенсійного фонду України.

З урахуванням законодавства про порядок сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, яке діяло у період здійснення позивачкою підприємницької діяльності з 01.07.1996 по 20.07.1996 (Інструкція №5-5) та з 22.07.1999 по 31.12.2002 (Інструкція №11-1), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відомості про страховий стаж за вказаний період можуть бути враховані на підставі довідки за формою, передбаченою додатком №4 до Інструкції №11-1, або на підставі облікових даних про сплату страхових внесків, ведення яких віднесено до функцій органів Пенсійного фонду України.

При цьому обов`язок щодо перевірки відомостей про сплату позивачкою внесків до Пенсійного фонду України покладається на відповідача.

Отже, під час вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для врахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002 відповідач був зобов`язаний перевірити облікові дані та звітність про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України за вказаний період.

Водночас, відповідач не надав доказів, що підтверджують або спростовують сплату позивачкою страхових внесків до Пенсійного фонду України у спірний період, зокрема, звіти форми №4-ПФ, передбачені Інструкцією №5-5, документи, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції №11-1, облікові дані про наявність у позивачки недоїмки або інші письмові докази щодо сплати страхових внесків за вказаний період.

Колегія суддів зауважує, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації за період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002 без перевірки облікових даних про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, зокрема, звітів форми №4-ПФ, що передбачені Інструкцією №5-5, документів, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції №11-1, облікових даних про наявність у ОСОБА_1 недоїмки або інших письмових доказів щодо сплати страхових внесків за вказаний період - не може бути підставою для відмови у зарахуванні вказаних періодів до страхового стажу позивачки.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами позивачки про те, що вона не зобов`язана була понад 20 років зберігати документи про сплату нею у якості суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи страхових внесків.

Враховуючи встановлені у справі обставини, відповідач дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для врахування позивачці страхового стажу за період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002.

Відповідач не виконав свого обов`язку щодо доказування правомірності відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів підприємницької діяльності , а саме не надав доказів, що спростовують сплату позивачкою страхових внесків до Пенсійного фонду України у період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002, зокрема, не надав звіти форми №4-ПФ, передбачені Інструкцією №5-5, документи, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції №11-1, облікові дані про наявність у позивача недоїмки або інші письмові докази щодо несплати страхових внесків за вказаний період.

Посилання апелянта на неподання позивачкою у спірний період звітів та несплату страхових внесків, як на відсутність у відповідача підстав для нарахування їй недоїмки, колегія суддів розцінює критично, оскільки сплата внесків та подання звітів до Пенсійного фонду у спірний період була обов`язковою для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність. Несплата таких внесків у встановлений Інструкціями строк була підставою для їх стягнення в безспірному порядку. При цьому обов`язок щодо ведення обліку сплачених внесків покладався на органи Пенсійного фонду України.

Колегія суддів наголошує, що право особи на пенсійне забезпечення, не може ставитись в залежність від існування конкретного документу, позаяк збереження таких відомостей не може контролюватися пенсіонером, а значить на нього не може покладатись відповідальність за їх відсутність.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення (частина 2 статті 46 Конституції України) і забезпечується частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку є порушення конституційних прав позивачки на отримання належного пенсійного забезпечення.

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме: Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

ЄСПЛ у пункті 52,56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду.

На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

В контексті викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періодів здійснення нею підприємницької діяльності з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 02.10.2003, є протиправними.

Щодо посилань апелянта про порушення судом норм процесуального права щодо виходу за межі позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна предмета позову можлива, зокрема, такими способами: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4)пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що предмет позову судом першої інстанції не змінено.

Разом з тим, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу позивачки з 22.07.1999 по 02.10.2003, а не як зазначено нею у позові з 22.07.1999 по 31.12.2002 та , зобов`язавши відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки період здійснення нею підприємницької діяльності з 22.07.1999 по 02.10.2003, а не як зазначено нею у позовні заяві: з 22.07.1999 по 31.12.2002.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, зробленим у постанові Верховного Суду від 19.02.20219 у справі № 824/399/17-а.

Колегія суддів зазначає, що позивачка не просила ані відповідача, ані суд першої інстанції зарахувати до її страхового стажу період здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2003 по 02.10.2003.

Натомість суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнавши протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду з 22.07.1999 по 02.10.2003 та, зобов`язавши відповідача зарахувати до її страхового стажу період здійснення підприємницької діяльності з 22.07.1999 по 02.10.2003 ( по дату припинення підприємницької діяльності), а не як зазначено у позовній заяві : з 22.07.1999 по 31.12.2002, жодним чином не обґрунтувавши своє рішення.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2003 по 02.10.2003 та в частині зобов`язання відповідача зарахувати до її страхового стажу цього періоду, оскільки позивачка не зверталась до суду з такою позовною вимогою, а підстави для виходу судом за межі позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №800/341/17, №9901/21/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предмет, підстава позовів, склад учасників справ у зазначених справах і у справі, що розглядається, різні. Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах №800/341/17, №9901/21/19 не є релевантними для справи, яка розглядається.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2003 по 02.10.2003 та в частині зобов`язання відповідача зарахувати до її страхового стажу цього періоду, з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 242,243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі №440/11117/23 скасувати в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2003 по 02.10.2003 та в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.2003 по 02.10.2003.

Ухвалити у скасовані частині постанову, якою викласти абзаци 2 та 3 резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року наступним чином.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи період з 01.07.1996 по 20.07.1996 та з 22.07.1999 по 31.12.2002.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі № 440/11117/23 залишити без змін..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін