Справа № 320/37759/23
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Куць М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року, суддя Панченко Н.Д., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 10.07.2023;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким звільнити з лав Збройних Сил України позивача на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач призваний на військову службу до Збройних Сил України 24.02.2022. У зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_2 , ним подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки батько дружини - ОСОБА_3 , є особою з інвалідністю ІІ групи. Позивач вважає протиправною відмову у звільненні його з військової служби з означених підстав, наслідком чого є звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, посвідчений паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .

Відповідно до запису у військовому квитку серії НОМЕР_3 позивач 24.02.2022 призваний на військову службу у Збройні Сили України.

Рапортом від 10.07.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю у його дружини ОСОБА_2 батька - ОСОБА_3 , який є інвалідом ІІ групи.

Листом військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит представника позивача від 22.08.2023 повідомлено, що рапорт солдата ОСОБА_1 від 10.07.2023 щодо звільнення з військової служби у запас розглянуто. Командуванням військової частини НОМЕР_1 позитивного рішення щодо звільнення позивача не прийнято.

Також листом військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023 №5199 на звернення позивача про звільнення з військової служби повідомлено, що згідно положень підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підставою для звільнення з військової служби є наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи. Водночас, абзацом 3 означеної статті встановлено необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також своїми батьками чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Згідно довідки до акта огляду МСЕК ОСОБА_3 , який є тестем позивача, має 2 групу інвалідності, але не потребує постійного стороннього догляду, тобто може діяти самостійно як дієздатна особа. Також у листі зазначено про можливість надання соціальних послуг з догляду фізичними особами та про наявність дружини позивача, яка є донькою ОСОБА_3 та може приглядати за ним, що є її обов`язком. У листі зауважено про кримінальну відповідальність за ухилення від військової служби та зазначено, що шлюб був зареєстрований під час повномасштабної війни із значною різницею у віці, що ставить під сумнів законність дій позивача та ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, відповідач вважає, що наданої позивачем інформації недостатньо для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби.

Вважаючи відмову відповідача про звільнення з військової служби протиправною, з метою захисту порушених прав позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно з указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.

Відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (абзац 4);

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (абзац 5).

Згідно з пунктом 37 Положення № 1153/2008 військовослужбовці за наявності кількох підстав, передбачених пунктами "б", "в", "д" частини третьої, підпунктами "б", "в", "г" пункту 1, підпунктами "а", "б" пункту 2 частини четвертої, підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "к" пункту 1, підпунктами "а", "б", "в", "ґ" пункту 2, підпунктами "а", "б" пункту 3 частини п`ятої, підпунктами "а", "б", "в" пункту 1, підпунктами "а", "б", "г" пункту 2, підпунктами "а", "б" пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", для звільнення можуть обрати за бажанням одну з них. Військовослужбовці за наявності підстав, передбачених підпунктами "й" або "к" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільняються з військової служби не пізніше ніж протягом трьох місяців з дня подання рапорту на звільнення.

При цьому, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №140/25460/23.

Як убачається із матеріалів справи, 10 липня 2023 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку з наявністю одного із батьків дружини із числа осіб з інвалідністю II групи.

До рапорту позивач додав копії паспорту, ідентифікаційного коду, паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_2 , витягу з реєстру територіальної громади, свідоцтва про шлюб від 12.05.2022, свідоцтва про шлюб від 20.09.2008, свідоцтва про одруження від 26.02.2000, свідоцтва про народження, паспорту ОСОБА_3 , посвідчення інваліда війни 2 групи, Чорнобильського посвідчення ОСОБА_3 , пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , експертного висновку ОСОБА_3 , довідки до акту огляду МСЕК ОСОБА_3 .

З наданих позивачем документів вбачається, що батько дружини ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи.

Доказів необхідності здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я матеріали справи не містять.

Листом від 29.08.2023 №5199 на звернення позивача про звільнення з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що згідно положень підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підставою для звільнення з військової служби є наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи. Водночас, абзацом 3 означеної статті встановлено необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також своїми батьками чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Згідно довідки до акта огляду МСЕК ОСОБА_3 , який є тестем позивача, має 2 групу інвалідності, але не потребує постійного стороннього догляду, тобто може діяти самостійно як дієздатна особа. Також у листі зазначено про можливість надання соціальних послуг з догляду фізичними особами та про наявність дружини позивача, яка є донькою ОСОБА_3 та може приглядати за ним, що є її обов`язком.

Окрім того, у листі попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від військової служби та зазначено, що шлюб був зареєстрований під час повномасштабної війни із значною різницею у віці, що ставить під сумнів законність дій позивача та ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що наданої позивачем інформації недостатньо для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби.

Водночас, колегія суддів зазначає, що підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ містить 2 окремі підстави для звільнення, які визначені абзацами 4, 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

При цьому, як свідчать матеріали справи, посилаючись на абзац 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, позивач фактично просив звільнити його з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а саме: у зв`язку з наявністю у його дружини - ОСОБА_2 , батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з інвалідністю II групи.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої якої військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (абзац 4);

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (абзац 5).

Таким чином, законодавець виокремив дві окремі підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, тобто:

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (1 підстава);

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (2 підстава).

Отже, наведена в абзаці 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ підстава звільнення - у зв`язку з наявністю одного із батьків дружини із числа осіб з інвалідністю II групи є самостійною та не залежить від наявності чи відсутності у батька дружини відповідного медичного висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про необхідність здійснення за ним постійного догляду.

При цьому, відповідач, посилаючись на те, що надані позивачем документи не підтверджують необхідність догляду за його тестем, який має ІІ групу інвалідності, підміняє одну підставу звільнення, передбачену підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, іншою, які є самостійними.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 140/12873/23, від 12.06.2024 у справі № 580/4680/23, від 26.06.2024 у справі №420/23353/23.

Таким чином, на момент подання рапорту про звільнення з військової служби, були наявні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а сама: у зв`язку з наявністю у батька дружини інвалідності II групи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що позивач звернувся до відповідача з рапортом від 10.07.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю у його дружини ОСОБА_2 батька - ОСОБА_3 , який є інвалідом ІІ групи, проте як підставу для звільнення помилково зазначив абзац 4 замість абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача буде задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 10.07.2023 та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у дружини батька з інвалідністю ІІ групи. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення щодо відмови у задоволенні прозовних вимог ОСОБА_1 з помилковим застосуванням норм матеріального права, без встановлення всіх обставин справи та без надання належної оцінки, а тому рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення наступного змісту.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 10.07.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у дружини батька з інвалідністю ІІ групи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Мельничук В.П.