Справа № 420/25175/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/25175/24

Перша інстанція: суддя Бжассо Н.В.,

повний текст судового рішення

складено 15.11.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ДУ «Центр пробації» Міністерства юстиції України (далі ДУ) та просив:

- визнати протиправною відмову ДУ щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди 30000 грн, передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 №168 (далі Постанова №168);

- зобов`язати ДУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду 30000 грн, передбачену пунктом 1 Постанови №168 за період з 24.02.2022р. по 31.12.2022р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Не погоджуючись з даною ухвалою, заявник подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що судове рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просить його скасувати та направити справу до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом, який розпочав відлік з наступного дня після завершення дії карантину, тобто з 01.07.2023 року, та завершився 01.10.2023 року, а позивач звернувся до суду 04.08.2024 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

При відкритті провадження у справі, з урахуванням заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, суд вважав, що позивачем не порушено строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору.

16.09.2024 року від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду, у зв`язку із порушенням позивачем строку для звернення до адміністративного суду із вказаною позовною заявою. До клопотання надано докази його направлення на адресу позивача.

У вказаному клопотанні відповідач зазначив, що позивач лише один раз звертався до відповідача із запитом від 15.03.2024 року щодо нарахування та виплати додаткової винагороди 30000 грн, передбаченої пунктом 1 Постанови №168, тоді як звільнений зі служби він був з 01.02.2023 року. Посилання позивача на проблеми зі здоров`ям, які перешкоджали зверненню до суду, відповідач вважав безпідставними, оскільки з наданих документів вбачається, що він проходив ВЛК з метою подальшого встановлення і продовження групи інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний період визначений позивачем щодо не нарахування та не виплати відповідачем додаткової винагороди - з 24.02.2022 по 31.12.2022.

При цьому, відповідно до наказу ДУ №52/к від 16.01.2023 року та №578/к від 10.07.2023 року ОСОБА_1 звільнений зі служби з 01.02.2023 року.

Так, у наказі ДУ від 16.01.2023 року№52/к зазначено про всі виплати, які необхідно здійснити позивачу при звільненні. Зазначений наказ не містить інформації щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.

Разом з тим, до суду із вказаним позовом позивач звернувся 04.08.2024 року, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України.

Так, частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спір щодо стягнення належного грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, у тому числі питання щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, зокрема, статтею 233 КЗпП України.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.

Відповідно до пункту 1 глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 згаданого Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З наведеного вбачається, що з огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом, який розпочав відлік з наступного дня після завершення дії карантину, тобто з 01.07.2023 року, та завершився 01.10.2023 року, а позивач звернувся до суду 04.08.2024 року.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд вважає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пов`язує відлік строку на звернення до суду із вказаним позовом з 09.04.2024 року, тобто, з дати отримання листа відповідача, яким йому відмовлено у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди 30000 грн, передбаченої пунктом 1 Постанови №168.

Проте, навіть з урахуванням відліку строку звернення до суду з 09.04.2024 року, позивач повинен був звернутися до суду із вказаним позовом у строк до 09.07.2024 року включно.

Більш того, згідно інформації КП «ДСС» позивач 13.05.2024 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із аналогічним позовом, однак, у зв`язку із невиконанням вимог ухвали суду від 20.05.2024 року у справі №420/14551/24 про залишення позову без руху, суд ухвалою від 12.06.2024 року повернув позов позивачу.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неможливість виконання вимог ухвали суду від 20.05.2024 року у справі №420/14551/24.

Колегія суддів наголошує, що той факт, що позивач повторно звернувся до суду із аналогічним позовом з пропуском строку звернення до суду, після того, як без поважних причин не усунув недоліки у строк позовної заяви у визначений судом строк при первинному звернення до суду, не є підставою для поновлення строку звернення до суду у вказаній справі.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта щодо перебування на лікуванні, оскільки жодних належних доказів на підтвердження вказаного факту позивач не надав, а надані довідки до актів огляду медико-соціальною експертною комісією, які проводилися з метою встановлення позивачу групи інвалідності, не є доказами підтвердження його непрацездатності (хвороби).

З наведеного вбачається, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із вказаним позовом без поважних причин, про що вірно зазначив суд 1-ї інстанції.

Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що позивачем, в даному випадку, був пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами, та при цьому не зазначено поважних причин пропуску такого строку, а також не надано доказів, які б підтверджували наявність цих поважних обставин.

При цьому, одночасно необхідно зауважити, що сутність зазначеного «інституту» полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Так, учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Резюмуючи усе вищевикладене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду підлягає задоволенню.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.308, 311, 312, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук