Справа № 460/3206/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 460/3206/24 пров. № А/857/12608/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року (суддя Друзенко Н.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Рівне, дата складення повного тексту 30.04.2024),

в адміністративній справі №460/3206/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач-2), в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 13.02.2024 №16, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи із 03 лютого 2024 року; 2) зобов`язати відповідача-2 призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи із 03 лютого 2024 року, зарахувавши до загального страхового стажу позивача період його роботи за межами України в Республіці Білорусь з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000; 3) вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до положень КАС України.

Відповідач-2 позовних вимог не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.02.2024 №16, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи із 03 лютого 2024 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи із 03 лютого 2024 року, зарахувавши до загального страхового стажу позивача період його роботи за межами України в Республіці Білорусь з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача-1 витрати по сплаті судового збору у розмірі в сумі 968,96 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що при ухваленні вищевказаного рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача щодо визначення права на пенсію зі зниженням пенсійного віку, що призвело до неправильного вирішення спору. Так, згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж ОСОБА_1 становить 21 рік 6 місяців 20 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 30.10.1992 року: - з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000, оскільки починаючи з 19.06.2023 року обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього СРСР, а в подальшому незалежних державах, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. До страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території республіки білорусь по 31 грудня 1991 року. Зауважує скаржник, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець по`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту ст. 55 вказаного Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Звертає увагу скаржник, що однією із обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст. 55 Закону №796-ХІІ особа мала постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, що підтверджується довідкою про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування. Вказує про те, що постійне місце роботи позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживання, відтак факт роботи у Туровському ліспромхозі заперечує факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в (с. Познань) в цей період. Окрім того, згідно з даними військового квитка НОМЕР_2 позивач проходив військову службу з 22.11.1988 по 24.11.1990 в лавах радянської армії, що не можливо зарахувати до періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки не можливо встановити належність до території радіоактивного забруднення. З урахуванням такого немає підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи третьої категорії через відсутність необхідного страхового стажу. На підставі вищевикладеного рішення суду першої інстанції має бути скасоване, а рішення яке прийняло Головне управління є доведеним згідно норм діючого законодавства. Також апелянт звертає на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ в Харківській області. А відтак, у задоволенні решти вимог (зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити пенсію) - позивачу слід відмовити. Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не врахований майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Познань Рокитнівського району Рівненської області, є громадянином України (а.с. 12).

Посвідченням Серія Б №428710 с, виданим 12.04.2013 Рівненською обласною державною адміністрацією, підтверджується наявність у позивача статусу особи, який потерпів внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії (а.с. 18).

Відповідно до довідки Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 25.01.2024 №528 ОСОБА_1 дійсно проживає та зареєстрований в с. Познань Сарненського району Рівненської області з 26 квітня 1986 року по 21 листопада 1988 та з 01.11.1990 по дату видачі довідки (а.с. 19).

Позивач 06.02.2024 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зазначену заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.02.2024 №16 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії з тих підстав, що загальний страховий стаж позивача при мінімальному 25 років складає 21 рік 6 місяців 20 днів (до стажу не зараховано період роботи з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000 на території республіки Білорусь), а період роботи (проживання) в зоні гарантованого добровільного відселення з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.11.1998 по 15.12.2000 не враховано, оскільки заявник працював у республіці Білорусь, а не проживав у с. Познань Сарненського р-ну Рівненської області, територія якого відноситься до забрудненої зони. Згідно з висновками відповідача документами підтверджено проживання у зоні гарантованого добровільного відселення 4 роки 1 місяць 24 дні, а тому заявник має право на зниження пенсійного віку на 5 років. Заявник має право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку у 2030 році при досягнення 60 років та за наявності страхового стажу від 15 років до 25 років (а.с. 27).

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (ч.2 ст.55 Закону №796-XII).

Виходячи з аналізу наведених норм, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку має особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна робота у зазначеній зоні дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 1 рік за кожні 2 повних роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії не може перевищувати 6 років.

Суд встановив, що підставою для прийняття пенсійним органом рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку є факт не підтвердження проживання (роботи) ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 6 років. Відповідач-1 вважає підтвердженим виключно проживання в цій зоні позивача з 26.04.1986 по 21.11.1988 та з 01.11.1990 по 28.05.1992.

За висновками відповідача-1, у період з 29.05.1992 позивач працював за межами зони гарантованого добровільного відселення, а тому не проживав в с.Познань Сарненського (раніше Рокитнівського) району Рівненської області.

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями); посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Апеляційний суд встановив, що позивач має посвідчення серії НОМЕР_3 с потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), видане 12.04.2013 Рівненською обласною державною адміністрацією.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років.

Отже, відповідне посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення категорії 3 засвідчує те, що позивач постійно проживав або постійно працював на час видачі відповідного посвідчення, у зоні гарантованого добровільного відселення та станом 1 січня 1993 року не менше трьох років, що дає право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Крім того, на підтвердження факту проживання та реєстрації ОСОБА_1 в с. Познань Сарненського району Рівненської області з 26 квітня 1986 року по 21 листопада 1988 та з 01.11.1990 по дату видачі довідки на території гарантованого добровільного відселення підтверджується довідкою Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 25.01.2024 №528.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» с. Познань Сарненського району(раніше Рокитнівського) Рівненської області відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

За висновками відповідача-1 у період з 29.05.1992 позивач працював за межами зони гарантованого добровільного відселення, а тому не проживав в с. Познань Сарненського (раніше Рокитнівського) р-ну Рівненської області.

Проте така аргументація відповідача-1 у спірному рішенні суперечить тому, що позивачу видано посвідчення (категорія 3) як потерпілому від Чорнобильської катастрофи, що засвідчує факт постійного проживання або праці на території зони гарантованого добровільного відселення станом 1 січня 1993 року не менше трьох років.

Статус ОСОБА_1 як потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії відповідачами не заперечувався.

Відповідно до ч.3 ст.65 Закону №796-XII, посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановлені цим Законом.

Єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Тобто, видане позивачу посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) потерпів від Чорнобильської катастрофи категорії 3 підтверджує ту обставину, що позивач дійсно проживав чи постійно працював у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років, що підтверджує його право на зменшенням пенсійного віку на 3 роки для призначення пенсії відповідно до вимог ст.55 Закону №796-XII.

Таким чином, наданими відповідачу документами, що передбачені Порядком №22-1, підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років. Крім того, у даній зоні позивач постійно проживав з квітня 1986 року по день звернення із заявою до відповідача (понад 35 років). Як наслідок, відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років (35/2, але не більше 6 років).

Щодо доводів відповідача-1 про те, що у період з 29.05.1992 позивач працював за межами зони гарантованого добровільного відселення, а тому не проживав в с.Познань Сарненського (раніше Рокитнівського) району Рівненської області, суд враховує, що згідно відомостей трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 , дата заповнення 30.10.1992 (а.с. 21), підтверджується, що ОСОБА_1 з 29.05.1992 по 30.11.1998 дійсно працював у Туровському ліспромгоспі.

Разом з тим колегія суддів приймає до уваги те, що с. Познань Сарненського (раніше Рокитнівського) району Рівненської області знаходиться поруч межі державного кордону України із кордоном республіки Білорусь.

Так, з картографічного методу дослідження слідує, що місто Турів у Житковицькому районі Гомельської області республіки Білорусь, на території якого розташований лісопункт, в якому працював позивач, знаходиться за 55,70 км. від с.Познань, в якому ОСОБА_1 проживав та працював у спірний період, що, на переконання суду, давало ОСОБА_1 фізичну можливість постійно проживати в с.Познань, а працювати у Туровському ліспромгоспі, що розташоване на території республіки Білорусь.

Більше того, записами трудової книжки підтверджується, що позивач працював на Познанській дільниці.

У той же час, відповідачі жодними доказами не підтвердили факт проживання позивача в іншому населеному пункті, окрім с. Познань Рокитнівського району Рівненської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Окрім того, зі змісту оскарженого рішення слідує, що іншою підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії був висновок відповідача-1 про відсутність у ОСОБА_1 мінімального необхідного страхового стажу 25 років, оскільки обчислений відповідачами стаж склав 21 рік 6 місяців 20 днів. При цьому, до стажу не враховано період роботи позивача з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000, оскільки з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього СРСР, а в подальшому незалежних держав, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з врахуванням двосторонніх угод. Період роботи на території республіки Білорусь зараховується виключно по 31.12.1991.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що записами трудової книжки дійсно підтверджується, що ОСОБА_1 в період з 29.05.1992 по 30.11.1998 (записи №1-4) та з 01.12.1998 по 15.12.2000 (записи №5-6) працював в структурах підприємств, розташованих на території республіки Білорусь. Однак, як уже встановлено судом, фактичним місцем роботи позивача була Познанська дільниця Рокитнівського р-ну Рівненської області та Лєльчинського р-ну Гомельської області республіки Білорусь.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 передбачалось зобов`язання дев`яти держав - учасниць СНД, в тому числі України та республіки Білорусь врахування для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди, трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

З аналізу наведеного вище висновується, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність. Пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.

Відтак, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

При цьому, як встановлено судом, період роботи позивача на території республіки Білорусь охоплений періодами з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000 до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022.

29.05.2023 Верховною Радою України було прийнято Закон №3117-ІХ Про денонсацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення.

04.02.2023 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №107 Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав в п.1 якої вказано, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Однак, правильним є висновок суду першої інстанції, що за наявності чинних у період роботи працівника положень Угоди, що передбачали відповідне право, такий працівник не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Крім того, надана пенсійному органу та наявна в матеріалах справи копія трудової книжки не може позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією Російської федерації припинено співробітництво республікою Білорусь.

Така позиція відповідача-1 суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Отже, відповідач-1 протиправно не зарахував позивачу до загального страхового стажу періодів його роботи з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000.

У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття відповідачем-1 оскарженого рішення загальний страховий стаж ОСОБА_1 становив понад 30 років 1 місяць (21 рік 6 місяців 20 днів зараховано відповідачем-1 добровільно, та 8 років 6 місяців та 17 днів протиправно ним не зарахованих).

Таким чином, вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції правильне прийняв рішення про необхідність визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії від 13.02.2024 №16.

Водночас, колегія суддів також враховує, що згідно із статтею 58 Закону №1058-IV Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії. Тим самим, Пенсійний фонд має виключну владну компетенцію в питаннях призначення/перерахунку пенсії, яка повинна реалізовуватись у визначений законодавством процесуальний спосіб (процедуру).

Згідно частини першої статті 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1).

При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за №339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ №25-1).

Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови правління ПФУ №25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, процедура передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення (перерахунок) пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10).

Враховуючи вимоги Порядку №22-1, у розглядуваній справі органом, що приймає рішення за заявою позивача про переведення (перерахунок) пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про призначення пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, структурний підрозділ якого визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення спірної пенсії та прийняв рішення про відмову.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід зобов`язати вчинити відповідні дії щодо призначення та виплати позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку з 03.02.2024, відповідно до ст.55 Закону №796-XII.

При цьому, слід зазначити, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову в призначенні спірної пенсії, а тому відсутні правові підстави для покладання на нього такого обов`язку, а, відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у відповідній частині.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що вимога позивача про зобов`язання пенсійного органу виплачувати позивачу спірну пенсію є передчасною, бо на даному етапі між позивачем і пенсійним органом виник спір про право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-XII, а не щодо виплати такої.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII, починаючи із 03 лютого 2024 року, із зарахуванням до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи за межами України в Республіці Білорусь з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000, і за результатами розгляду прийняти законне і обґрунтоване рішення.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення в частині вирішення позовної вимоги зобов`язального характеру без всебічного з`ясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у цій частині в силу приписів статті 317 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям у ній нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч.ч. 3, 6 ст.139 КАС України).

Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи фінансовим документом. Спір у вказаній справі носить немайновий характер.

Із врахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволено частково, в користь позивача слід стягнути з відповідача-1, який приймав спірне рішення, мінімальний законодавчо визначений і сплачений позивачем судовий збір за подання адміністративного позову в сумі 968,96 грн..

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції майнового стану відповідача в частині стягнення судового збору, то такі судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки за приписами статі 139 КАС України всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

У решта частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задоволити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року в адміністративній справі №460/3206/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії скасувати частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи починаючи із 03 лютого 2024 року, зарахувавши до загального страхового стажу позивача період його роботи за межами України в Республіці Білорусь з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000, та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судових витрат по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн., і в цій частині прийняти нову постанову, якою відповідні позовні вимоги задоволити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.02.2024 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, починаючи із 03 лютого 2024 року, зарахувавши до загального страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи за межами України в Республіці Білорусь з 29.05.1992 по 30.11.1998 та з 01.12.1998 по 15.12.2000, і за результатами розгляду прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп. сплаченого за подання позову.

У решта частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року в адміністративній справі №460/3206/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль