Справа № 640/3941/19
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року № 640/3941/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Національної поліції України, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування пункту 8 розділу ІV Порядку,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить суд: визнати неправомірним та скасувати пункт 8 розділу IV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №163/28293.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2022 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2019 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 9 листопада 2022 р. про виправлення описки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2023 справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку із звільненням з посади головуючого судді у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи.

За результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Лапію С.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.01.2024 справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що підстави призначення одноразової грошової допомоги, строк настання інвалідності для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, розмір одноразової грошової допомоги та вичерпний перелік підстав для відмови у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги визначено Законом України Про Національну поліцію. При цьому, Закон не надає право Міністерству внутрішніх справ України встановлювати розмір, підстави для зменшення визначеного Законом розміру одноразової грошової допомоги і визначати строки настання інвалідності для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, так як розмір одноразової грошової допомоги встановлений статтею 99 Закону України Про Національну поліцію і дана стаття не передбачає випадків зменшення розміру такої допомоги.

Представник позивача стверджує, що оскаржуваний пункт 8 розділу IV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського змінює розмір одноразової грошової допомоги, визначений Законом та змінює строк встановлення інвалідності для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, який також встановлений Законом, чим порушує право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної Законом, тобто не відповідає вимогам останнього та підлягає скасуванню.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що Міністерству внутрішніх справ України були делеговані повноваження щодо визначення порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського. Саме на виконання делегованих повноважень Міністерством внутрішніх справ України затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4. На думку представника відповідача, пунктом 8 розділу IV вказаного Порядку встановлено значно більший строк встановлення інвалідності для призначенні та виплати одноразової грошової допомоги (2 роки), ніж визначений Законом України Про Національну поліцію (6 місяців). Відтак, оскаржувані положення пункту 8 розділу IV Порядку в повній мірі відповідають положенням частини 2 статті 100 Закону України Про Національну поліцію, а саме, що виплата одноразової грошової допомоги в більшому розмірі проводиться особам з урахуванням раніше виплаченої суми.

Додатково представник відповідача повідомив, що оскаржуваний в частині наказ Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №163/28293 та внесено до Єдиного державного реєстру нормативних актів як такий, що відповідає Конституції та законам України, іншим актам законодавства, оскільки при здійсненні його державної реєстрації Міністерством юстиції України не вбачалось підстав для відмови у її здійсненні.

Також у додаткових письмових поясненнях на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що 05 квітня 2019 року наказом Міністерства внутрішніх справ України №249, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 квітня 2019 року за №414/33385, затверджено Зміни до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) та втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4. Відповідно до внесених змін оскаржуваний пункт 8 розділу IV Порядку викладено в новій редакції, яка не містить умов та обмежень, на незаконність яких посилається позивач як на підставу адміністративного позову.

У надісланих до суду письмових поясненнях щодо адміністративного позову представник Національної поліції України повідомив, що 15 березня 2019 року начальником Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року та рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року у справі №1140/2600/18 затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 171 360,00грн., про що 18 березня 2019 року видано наказ №89 о/с.

Крім того, представник Національної поліції України зазначив, що вимоги пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України Про Національну поліцію застосовуються виключно за обов`язкової одночасної наявності щонайменше трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення). При цьому, нова редакція оскаржуваного пункту 8 розділу IV Порядку прийнята у відповідності до Конституції України та Закону України Про Національну поліцію України і не порушує права позивача.

Представник Міністерства юстиції України у письмових поясненнях щодо позову зазначив, що державна реєстрація нормативно-правових актів здійснюється відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 року за №381/10661. При цьому, виключно Міністерство юстиції України за наслідками правової експертизи нормативно-правового акту робить висновок щодо наявності підстав для його державної реєстрації.

На думку представника Міністерства юстиції України оскаржуваний пункт 8 розділу IV Порядку (в редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2017 року №788) не суперечить вимогам Закону України Про Національну поліцію.

На підставі ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 10 квітня 2002 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року по 01 серпня 2018 року в органах Національної поліції України.

Відповідно до свідоцтва про хворобу від 31 липня 2018 року №214 ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції та встановлено, що захворювання пов`язані з проходженням служби в поліції.

У зв`язку з наведеним наказом Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 02 серпня 2018 року №348 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (через хворобу).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 06 серпня 2018 року №627698 ОСОБА_1 під час первинного огляду встановлена друга група інвалідності з 25 червня 2018 року у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в поліції, інвалідність встановлена довічно.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 06 серпня 2018 року №007699 позивачу встановлено 80 % втрати працездатності.

ОСОБА_1 13 серпня 2018 року звернувся до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області листом від 11 вересня 2018 року повідомило, що згідно з відміткою кадрового підрозділу на заяві від 13 серпня 2018 року позивач проходив службу в поліції по 01 серпня 2018 року, в свою чергу відповідно до виписки із акта огляду МСЕК до довідки серії 12 ААА №62768 від 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 з 25 червня 2018 року встановлена друга група інвалідності від захворювань, пов`язаних із проходженням служби в поліції.

При цьому, листом Національної поліції України від 03 березня 2018 року №2628/09/30-2018 наголошено, що встановлення поліцейським інвалідності під час проходження служби суперечить вимогам пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України Про Національну поліцію.

У зв`язку з тим, що після повторного огляду МСЕК пройшло більше 2 років, та враховуючи те, що позивач отримав групу інвалідності під час проходження служби, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до умов пункту 8 розділу IV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4.

Позивач, вважаючи зазначений пункт 8 Порядку №4 протиправним та таким, що суперечить вимогам Закону України Про Національну поліцію, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України Про Національну поліцію від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі по тексту Закон №580-VIII, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 4 частини першої статті 97 Закону №580-VIII визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

У частині другій статті 97 цього Закону зазначено, що порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), поліцейських в т. ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - навчальних закладів), поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій (далі - інших органів) визначений Порядком № 4.

Пунктом 8 розділу IV Порядку № 4 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що якщо поліцейському протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Підставою для такої виплати є довідка органу, установи, організації, підрозділу, яким попередньо було здійснено виплату ОГД із зазначенням підстави та дати її призначення, розміру виплати, видана фінансовим підрозділом цього органу, установи, організації, підрозділу, за останнім місцем отримання ОГД.

Згодом Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.04.2019 №249 Порядку № 4 внесені зміни шляхом викладення пункту 8 розділу IV Порядку №4 в наступній редакції «Якщо поліцейському після встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Підставою для такої виплати є довідка органу, установи, організації, підрозділу, яким попередньо було здійснено виплату ОГД із зазначенням підстави та дати її призначення, розміру виплати, видана фінансовим підрозділом цього органу, установи, організації, підрозділу, за останнім місцем отримання ОГД».

Отже, пункт 8 розділу IV Порядку № 4 у редакції станом на дату звернення позивача до суду (березень 2019) встановлював граничний термін 2 роки, протягом якого поліцейський мав право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі у разі, якщо після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності йому під час повторного огляду буде встановлено вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.

Натомість, нова редакція пункту 8 розділу IV Порядку № 4 станом на 14.05.2019 (дата набрання Наказом МВС України від 05.04.2019 №249 чинності) таких обмежень не містить.

Скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2019, Верховний Суд у постанові від 24.10.2022 зазначив, що «У справі, що розглядається, станом на момент звернення позивач до суду (березень 2019 року) оскаржуваний пункт Порядку №4 містив часові обмеження щодо права на призначення ОГД і його дія безпосередньо поширювалася на позивача, у зв`язку з чим останній мав право на оскарження цього акту й судовий захист порушених, за його думкою, прав та інтересів, обґрунтовано очікував на належний розгляд цієї справи у суді з наданням відповідної правової оцінки кожному з наведених ним аргументів, з перевіркою їх відповідними доказами…Натомість подальша зміна редакції оскаржуваного пункту нормативного документу не звільняє суд від обов`язку встановити і проаналізувати вплив цього акту на права, інтереси та обов`язки позивача, оцінити оскаржуваний нормативно-правовий акт на предмет його відповідності статті 2 КАС України, застосувавши ефективний спосіб захисту прав позивача.».

Розглядаючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Положеннями статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Для оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень закон передбачає особливий порядок адміністративного провадження, який встановлений статтею 264 КАС України.

Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Адміністративна справа щодо оскарження нормативно-правових актів вирішується за правилами загального позовного провадження.

Суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Зі змісту положень цієї статті випливає, що оскаржувати можна чинні, активні нормативно-правові акти, а звідси - не підлягають оскарженню нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Аналогічний підхід щодо застосування норм права наведено і у постанові Верховного Суду від 14.12.2019 у справі №826/5493/16.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.

Нормативно-правовий акт, який на момент прийняття судового рішення у судовій справі вже був не чинним, не підлягає повторно визнанню нечинним в порядку статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи приписи частини третьої цієї статті, оскільки нормативний акт, що є не чиним, не може бути оскаржений, а отже, і скасованим в судовому порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 09.11.2022 року по справі №640/10978/19.

Судом встановлено, що оскаржуваний позивачем в частині наказ Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за № 163/28293 (із змінами) втратив чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 травня 2024 року № 351 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 10.06.2024 за № 868/42213.

Як зазначено в наказі МВС України від 30.05.2024 №351, він прийнятий відповідно до абзацу третього пункту 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731, з метою приведення нормативно-правового акта Міністерства внутрішніх справ України у відповідність до законодавства України.

Отже, станом на дату прийняття рішення у даній справі акт, що оскаржується, був не чинним вже майже пів року.

З наведеного можна зробити висновок, що оскаржуваний акт, який на момент прийняття судового рішення у судовій справі вже був не чинним, не підлягає повторно визнанню нечинним в порядку статті 264 КАС України, враховуючи приписи частини третьої цієї статті, оскільки нормативний акт, що є не чиним, не може бути оскаржений, а отже, і скасованим в судовому порядку.

Отже, з урахуванням того, що оскаржувані положення спірного наказу втратили чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 травня 2024 року № 351 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 10.06.2024 за № 868/42213, то на момент прийняття судом рішення у даній справі, предмет спору у межах спірних правовідносин є відсутнім, що виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та аргументів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог та те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.