Справа № 520/15358/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 р.Справа № 520/15358/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю: секретаря судового засідання Щурової К.А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Крупської К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 (суддя Біленський О.О.; м. Харків) по справі № 520/15358/23

за позовом ОСОБА_1

до Донецькаої обласної прокуратури

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Донецької обласної прокуратури (далі по тексту відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру;

- поновити ОСОБА_1 з 16.05.2023 в Донецькій обласній прокуратурі на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку або рівнозначній посаді, яку він займав станом на 15.05.2023;

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16.05.2023 по 14.06.2023 в розмірі 63526,10 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.05.2023 позивач подав заяву керівнику Донецької обласної прокуратури про звільнення із займаної посади за власним бажанням відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». 12.05.2023 позивач написав заяву на ім`я керівника Донецької обласної прокуратури про відкликання своєї заяви про звільнення від 10.05.2023, яку відправлено через поштового оператора ТОВ «Нова пошта» 17.05.2023 на адресу місцезнаходження Донецької обласної прокуратури. Проте, 19.05.2023 поштовим зв`язком позивач отримав наказ про звільнення. Так, 15.05.2023 наказом керівника Донецької обласної прокуратури №301-к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та органів прокуратури Донецької області, у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». З наказом про звільнення від 15.05.2023 №301-к позивач не погоджується у повному обсязі, вважає, що звільнення відбулось з порушенням норм законів, оскільки звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовились про звільнення у більш короткий строк. Водночас, прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку. Таким чином, оскільки на дату звільнення позивача 15.05.2023, не сплинув двотижневий строк попередження, відповідач порушив трудові права, що на думку позивача, свідчить про неправомірність його звільнення за оскаржуваним наказом на підставі заяви від 10.05.2023.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі № 520/15358/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Донецької обласної прокуратури (майдан Озерний, буд. 32, м. Дніпро, 49038, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та органів прокуратури Донецької області.

Стягнуто з Донецької обласної прокуратури (майдан Озерний, буд. 32, м. Дніпро, 49038, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 25 553 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн. 66 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі № 520/15358/23 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з викладених підстав, зазначає, що заява ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням відправлена позивачем лише 16.06.2023, а отримана відповідачем 19.06.2023, тобто після спливу місяця після подання заяви про звільнення. Отже, ОСОБА_1 гарантованим правом відкликання заяви про звільнення у двотижневий термін не скористався. За таких обставин, наказ про звільнення не мав наслідків порушення трудових прав позивача, незважаючи на дату його прийняття. Відтак, спірний наказ є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.03.2017 працював в органах прокуратури Донецької області, а з 16.12.2019 на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з рішенням Першої кадрової від 02.04.2020 №23 ОСОБА_1 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію (не з`явився для складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону).

Наказом прокурора Донецької області від 04.05.2020 № 361-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області та з органів прокуратури області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Не погодившись з вказаним звільненням, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення кадрової комісії та наказу про звільнення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від04.08.2021 по справі №520/6960/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про поновлення на посаді задоволено частково. Скасовано наказ Прокурора Донецької області від 04.05.2020 №361-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Поновлено ОСОБА_1 з 05.05.2020 на рівнозначній посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та органів прокуратури Донецької області. Стягнуто з Прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 293760 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2022 по справі №520/6960/20 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 по справі №520/6960/20 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 з 05.05.2020 на рівнозначній посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та органів прокуратури Донецької області та стягнення з Прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 293760 грн.. Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 з 05.05.2020 на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1790281 грн. 00 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 по справі №520/6960/20 залишено без змін.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2022 по справі №520/6960/20 наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 20.12.2022 №1033-к скасовано наказ прокурора Донецької області від 04.05.2020 №361к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та поновлено ОСОБА_1 з 05.05.2020 на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Листами Донецької обласної прокуратури №07-1304вих-22 від 22.12.2022 та №07-294вих-23 (11-2116-20) від 20.03.2023 ОСОБА_1 повідомлено про поновлення його на раніше займаній посаді та необхідності прибуття до відділу кадрової роботи та державної служби для ознайомлення з наказом, внесення запису до трудової книжки та для виконання своїх службових обов`язків.

Після поновлення на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1 перебував поза штатом та не виконував роботу. Він не прибув особисто ані до місця дислокації Донецької обласної прокуратури, ані до Слов`янської окружної прокуратури.

Надалі, 10.05.2023 ОСОБА_1 подав керівнику Донецької обласної прокуратури заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку та органів прокуратури Донецької області у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 51Закону України «Про прокуратуру».

При звільненні відділом фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

15.05.2023 від ОСОБА_1 на електронну адресу Донецької обласної прокуратури «» надійшла заява, яка зареєстрована за вхідним реєстраційним №19094-23, щодо направлення позивачу засвідченої копії наказу про звільнення з зазначенням адреси (Харківська область, м. Ізюм, друге відділення Нової пошти), на яку позивач хотів отримати вказану копію.

За результатом розгляду вищезазначеної заяви ОСОБА_1 , Донецькою обласною прокуратурою листом від 16.05.2023 №07-11-2116-20 (586вих-23) повідомлено ОСОБА_1 , що його звільнено з займаної посади відповідно до поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням, надіслано копію наказу про звільнення від 15.05.2023 №301к для ознайомлення, повідомлено про необхідність прибуття до відділу кадрової роботи та державної служби для внесення відповідного запису до трудової книжки.

Вказаний лист обласною прокуратурою надіслано ОСОБА_1 , як на запитувану ним адресу другого відділення Нової пошти у м. Ізюм Харківської області, так і на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з якої від ОСОБА_1 надійшла відповідна заява про надіслання йому копії наказу про звільнення. Відповідно до трекінгу відправлень, лист ОСОБА_1 отримано.

22.05.2023 до Донецької обласної прокуратури надійшов адвокатський запит адвоката Горбаньова О.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , від 20.05.2023 вих. №114 13 (зареєстрований за вхідним реєстраційним №20241-23) щодо надання певної інформації стосовно позивача. У вказаному запиті адвокат Горбаньов О.О. констатував факт того, що з 15.05.2023, після звільнення з органів прокуратури на ОСОБА_1 не розповсюджуються обмеження щодо виїзду за кордон та просив надати певну інформацію стосовно ОСОБА_1 ..

Листом Донецької обласної прокуратури від 25.05.2023 №07-622вих-23 адвокату Горбаньову О.О. надано відповідь, що оскільки до адвокатського запиту ним не подано засвідчені належним чином копії документів на підтвердження повноважень на представництво, надати запитувану інформацію та копії документів стосовно ОСОБА_1 наразі неможливо.

Листом Донецької обласної прокуратури від 26.05.2023 №07-11-2116-20 (628вих-23) за результатом розгляду адвокатського запиту Горбаньова О.О. в інтересах ОСОБА_1 від 20.05.2023, який повторно надійшов до обласної прокуратури 25.05.2023, адвокату Горбаньову О.О. надано запитувану інформацію та документи.

19.06.2023 до Донецької обласної прокуратури засобами поштового зв`язку (відправлення «Новою поштою» за №5861 від 16.06.2023 о 16:45 год.) надійшла заява ОСОБА_1 , датована 12.05.2023, про відкликання своєї заяви від 10.05.2023 про звільнення за власним бажанням, яку зареєстровано за вхідним реєстраційним №24815-23.

Листом Донецької обласної прокуратури від 20.06.2023 № 07-11-2116-20(723вих-23) за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви від 10.05.2023 про звільнення за власним бажанням останнього повідомлено, що відповідна заява не може бути реалізована більш, ніж через місяць після звільнення. Зазначену відповідь Донецькою обласною прокуратурою 20.06.2023 надіслано ОСОБА_1 на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Також, у цьому листі позивача повідомлено, що на підставі поданої власноруч написаної ОСОБА_1 заяви наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301к його звільнено з займаної посади прокурора у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням та зазначено, що копію наказу про звільнення для ознайомлення спрямовано йому на вказану ним же адресу електронної пошти та Нової пошти.

Вважаючи наказ керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301-к про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з протиправності спірного наказу, а, відтак, наявності підстав для його скасування, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України (далі по тексту Закон №1697-VІІ).

В силу приписів п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1697-VII, діяльність прокуратури ґрунтується на засадах, зокрема незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків.

Статтею 16 Закону №1697-VII визначено, що незалежність прокурора забезпечується: 1) особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності; 2) порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; 3) забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора; 4) установленим законом порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності прокуратури; 5) належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора; 6) функціонуванням органів прокурорського самоврядування; 7) визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки прокурора, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту (частина 1).

Здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та законами України (частина 2).

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина 3).

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді врегульовані ст. 51 Закону №1697-VІІ.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VІІ, прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Закону №1697-VІІ, особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є: Генеральний прокурор - стосовно прокурорів Офісу Генерального прокурора; керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - стосовно прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник обласної прокуратури - стосовно прокурорів відповідної обласної прокуратури та прокурорів окружних прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

За змістом статті 58 Закону №1697-VІІ, прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.

Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора.

Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однак, з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма, як спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 статті 38 КЗпП України).

Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Таким чином, з урахуванням гарантій законодавства про працю, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 22 грудня 2021 року у справі №440/2466/20, в якій у розділі V. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Верховний Суд робить наступний висновок:

« 40. Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

41. Разом з тим, з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

42. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

43. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України).

44. Таким чином, з урахуванням законодавства про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Водночас прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку».

Також, у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №440/2466/20 викладено висновки про те, що, з урахуванням вимог законодавства про працю щодо гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовились про звільнення у більш короткий строк. Водночас прокурор не підлягає звільненню за раніше поданою заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку.

Враховуючи наведені правові позиції, колегія суддів вказує, що звільнення прокурора з посади повинно здійснюватись у відповідності до норм статей 51, 58 Закону №1697-VII та з дотриманням приписів статті 38 КЗпП України. Тобто, у разі відсутності зазначення прокурором у заяві про звільнення бажаної дати звільнення за власним бажанням, наказ про таке звільнення може бути виданий тільки через два тижні після подачі заяви, оскільки протягом вказаного строку прокурору гарантоване законодавством право відкликати подану заяву.

Так, колегія суддів вказує, що 10.05.2023 ОСОБА_1 подав керівнику Донецької обласної прокуратури заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку та органів прокуратури Донецької області у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 51Закону України «Про прокуратуру».

Разом з тим, лише 19.06.2023 до Донецької обласної прокуратури засобами поштового зв`язку (відправлення «Новою поштою» за №5861 від 16.06.2023 о 16:45 год.) надійшла заява ОСОБА_1 , датована 12.05.2023, про відкликання заяви ОСОБА_1 від 10.05.2023 про звільнення за власним бажанням, яку зареєстровано за вхідним реєстраційним №24815-23, тобто більше, ніж через місяць після подання заяви про звільнення за власним бажанням.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у додатках до позову вказаний інший номер відправлення «Нова пошта», а саме - 0738, як лист яким нібито спрямовано на адресу Донецької обласної прокуратури заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. Вказана заява відповідно до штемпелів здана у відділення Нової пошти 19.05.2023, що не відповідає твердженням позивача про її відправлення 17.05.2023, а також за трекінгом має статус «видалено», що свідчить про фактичне невідправлення листа (відмову клієнта від відправки).

Доказів направлення позивачем заяви від 12.05.2023 про відкликання своєї заяви від 10.05.2023 про звільнення за власним бажанням протягом 14 днів з моменту подання заяви про звільнення за власним бажанням матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з пояснень відповідача, на неодноразові прохання ОСОБА_1 останньому відповідачем направлена засобами поштового зв`язку трудова книжка, подана для внесення запису про звільнення. Також, відповідач зазначив, що позивач активно спілкувався зі спеціалістами відділу кадрової роботи та державної служби стосовно надання копій документів, внесення інформації до Державної прикордонної служби про звільнення для безперешкодного перетину кордону, оскільки терміново намагався виїхати до Німеччини після 12.05.2023. Крім того, в інтересах ОСОБА_1 20.05.2023 та 22.05.2023 до Донецької обласної прокуратури звертався адвокат Горбаньов О.О. із запитами щодо можливості перетину ним кордону та з інших питань. У вказаних запитах адвоката звільнення позивача, вказувалось як факт, що вже відбувся, і не піддавався сумніву.

Враховуючи викладене у сукупності, оскільки позивач реалізував своє право та подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням, будь-які заперечення з приводу поданої заяви у керівництва були відсутні, за відсутності доказів подання позивачем заяви про відкликання заяви про звільнення протягом 14 днів з моменту подання заяви про звільнення, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваного наказу протиправним, скасування такого, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами до п. 1, п. 4 ч.1ст.317 КАС України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 по справі № 520/15358/23 скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді В.Б. Русанова Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 29.11.2024 року