Справа № 520/33432/23
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

за результатами розгляду заяви про встановлення судового контролю

29 листопада 2024 року Справа № 520/33432/23

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Бадюков Ю.В., дослідивши в приміщенні суду у м. Харкові заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024 по справі № 520/33432/23 в порядку ст. 382 КАС України у справі за позовом ОСОБА_1 (Харківська область, Харківський район, с. Куряжанка) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 (Харківська область, Харківський район, с. Куряжанка) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та вирішено:

«Адміністративний позов ОСОБА_1 (Харківська область, Харківський район, с. Куряжанка) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 06.04.2022 по 12.10.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у відповідному році.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 06.04.2022 по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2023 по 12.10.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01 по 12 жовтня 2023 року, премію за особистий внесок у загальні результати служби за період з 01 по 12 жовтня 2023 у розмірі 535% .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01 по 12 жовтня 2023 року, премію за особистий внесок у загальні результати служби за період з 01 по 12 жовтня 2023 у розмірі 535%.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась грошова допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2022-2023 рік з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рік, виплата якої передбачена пунктами 1, 7, 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рік, виплата якої передбачена пунктами 1, 7, 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, виходячи із розміру грошового забезпечення позивача на дату звільнення з Військової частини НОМЕР_1 - 12.10.2023.

В іншій частині позову відмовити.».

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024 по справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та вирішено:

« Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 по справі № 520/33432/23 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі додаткової винагороди в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень щомісячно, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період перебування на лікуванні та у відпустці за станом здоров`я з 16.06.2022 по 12.10.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову винагороду передбачена Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року за період з 16.06.2022 по 12.10.2023, з урахуванням фактично виплачених сум.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень щомісячно, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період перебування на лікуванні та у відпустці за станом здоров`я з 16.06.2022 по 12.10.2023.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні та у відпустці за станом здоров`я внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 16.06.2022 по 12.10.2023, з урахуванням раніше виплачених сум додаткової винагороди.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 по справі № 520/33432/23 - залишити без змін.».

04.11.2024 року до суду надійшла заява представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2024 по справі № 520/4923/24 в порядку ст. 382 КАС України.

Свою заяву обґрунтовує тим, що рішення суду відповідачем належним чином не виконано.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та подану позивачем заяву, суд встановив таке.

Як убачається з КП «ДСС» рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 та постанова Другого апеляційного адміністративного суду набрали законної сили 26.06.2024.

Позивачем 11.09.2024 р. отримано виконавчі листи на виконання рішення.

Згідно з ст. 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Крім того, обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України також передбачена також нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений ст. 382 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382 КАС України).

Аналізуючи наведену норму у сукупності з наведеними вище нормами Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та, зокрема, піддаючи аналізу словосполучення "суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі", уживане в ч. 1 ст. 382 КАС України, слід дійти висновку, що в даному випадку законодавець мав на увазі не лише судове рішення суду першої інстанції, а "судове рішення" у широкому розумінні цього поняття, тобто, в тому числі, і постанову суду апеляційної або касаційної інстанції.

Відтак, під "судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі" мається на увазі не лише суд першої інстанції, а той суд, який ухвалив судове рішення, яке може потягнути можливість судового контролю з його виконання, тобто, зокрема, зобов`язав вчинити певні дії на користь особи - позивача, стягнути на його користь грошові кошти, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в ухвалі а Верховного Суду від 7 травня 2024 року у справі №160/5259/20 (адміністративне провадження №К/990/2574/22). Так, зокрема, до Верховного Суду надійшла заява адвоката в інтересах позивачки, подана у порядку статті 382 КАС України про зобов`язання Управління ПФУ подати звіт про виконання постанови Верховного Суду, ухваленої у справі за позовом особи стосовно неправомірності відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання відповідача поновити таку виплату. Раніше Верховний Суд за наслідком перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку частково задовольнив касаційну скаргу позивачки, скасував рішення судів попередніх інстанцій та ухвалив постанову, якою позов задовольнив частково.

Також суд першої інстанції додатково зазначає, що інші норми КАС України, зокрема, наприклад, частини 1 ст. 379 КАС України, що розмішена, як і норма ст. 382 КАС України, у розділі IV КАС України "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах" містить пряму вказівку на те, що питання заміни сторони виконавчого провадження вирішує суд, який розглядав справу як суд першої інстанції.

З огляду на вказане очевидним є те, що законодавцем чітко визначено та відокремлено саме два поняття суду, які вживаються в нормах розділу IV КАС України: "суд, який розглядав справу як суд першої інстанції" та "суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі". Ототожнення цих понять є неправильним.

У даній справі суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, відмовив у задоволенні частини позовних вимог позивача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень щомісячно.

Проте, за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції ця частина позовних вимог була задоволена судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, в даній справі суд, який ухвалив судове рішення, що може потягнути можливість встановлення судового контролю, з урахуванням доводів заяви про встановлення судового контролю, її змісту та обґрунтування, є саме суд апеляційної інстанції, який відповідно до вимог ст. 383 КАС України має повноваження безпосередньо із встановлення судового контролю у справах, у яких ухвалив судове рішення.

Водночас, враховуючи те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух; беручи до уваги те, що ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26.07.2007); суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998); приймаючи до уваги те, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 13.09.2023 у справі № 204/2321/22 наголосила, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання суд першої інстанції, враховуючи позицію заявника вважає за можливе здійснити розгляд даного питання по суті.

Так, 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно з статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону № 1404-VIII.

Так, частина 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VIII визначає, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (пункт 3).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 18 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно з вимогами частини першої статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

За змістом абзацу 3 частини 3 статті 63 Закону №1404-VIII у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Отже, нормами Закону № 1404-VIII передбачено послідовність дій державного виконавця у процедурі примусового виконання виконавчого документа.

Враховуючи те, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2023 року по справі №520/10601/2020.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про вичерпну реалізацію всіх дій та можливостей, які передбачені для застосування в процесі примусового виконання рішення суду, зокрема, відкриття виконавчого провадження, прийняття рішення про застосування штрафу та звернення до компетентних органів про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Правові норми, закріплені у частині першій статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, кореспондуються з положеннями, зокрема, підпункту «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у резолютивній частині постанови зазначається про встановлення судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31 липня 2018 року у справі № 235/7638/16-а, від 03 липня 2023 року у справі № 380/25987/21, від 20.09.2023 у справі №9901/116/20.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій.

Тобто, для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Доказів вчинення заходів примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження» матеріали поданої заяви не містять, а отже відсутні об`єктивні підстави, які підтверджені належними та допустимими доказами, задля застосування судом права встановити судовий контроль.

У зв`язку із наведеним у задоволенні заяви представника позивача слід відмовити.

Керуючись статтями 241-243, 256, 370, 382 КАСУ, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024 по справі № 520/33432/23 в порядку ст. 382 КАС України у справі за позовом ОСОБА_1 (Харківська область, Харківський район, с. Куряжанка) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Повна ухвала складена 29.11.2024 р.

Суддя Бадюков Ю.В.