Справа № 460/12793/24
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 листопада 2024 року м. Рівне №460/12793/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.06.2024 № 0-1720-UА0093293 в розмірі 16731,24грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на праві приватної власності володіє нежитловою будівлею свинарником. У середині жовтня 2024 року ОСОБА_1 отримав оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким визначено зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. На думку позивача, податкове повідомлення рішення є протиправним та необґрунтованим, оскільки він як фізична особа займається сільськогосподарською діяльністю, має землі сільськогосподарського призначення та використовує приміщення свинарника для власних потреб, як сільськогосподарський товаровиробник, зокрема, свинарник слугує місцем зберігання для вирощених сільськогосподарських культур, а також кормів для тварин. Також вказує, що там зберігається сільськогосподарський інвентар необхідний для ведення особистого селянського господарства. У той же час, підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Відтак, враховуючи те, що позивач займається сільськогосподарською діяльністю, орендує земельні ділянки сільськогосподарського призначення та використовує будівлю свинарника для зберігання техніки та вирощеної власної сільськогосподарської продукції, а тому вважає, що має право на звільнення від сплати спірного податку, оскільки приміщення свинарника не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили, що позивач як власник використовував впродовж 2023 року належну йому на праві власності нежитлову будівлю свинарник для здійснення сільськогосподарської діяльності. З огляду на вищесказане, відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання протиправним і скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а відтак, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідь на відзив містить посилання на те, що відповідач не навів жодних правових підстав для відмови у задоволенні позову, а також не спростував факту неправомірного нарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - «свинарник» загальною площею 832,4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) (форма власності - приватна; розмір частки - 1/1), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.12.2016.

Рішенням Демидівської селищної ради Рівненської області від 29.05.2024 № 3277 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер: :02:001:0060) гр. ОСОБА_1 в оренду строком на 7 років, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населених пунктів (селища Демидівка) Дубенського району Рівненської області».

На виконання цього рішення укладено Договір оренди земельної ділянки від 17.06.2024 між позивачем та Демидівською селищною радою, кадастровий номер земельної ділянки: :02:001:0060.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав, підтверджується право оренди позивачем земельної ділянки строком на 7 років; кадастровий номер: :02:001:0060.

Податковим органом сформовано податкове повідомлення-рішення від 28.06.2024 № 0-1720-UА0093293, яким визначено позивачу суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2023 року у розмірі 16731,24грн.

Позивач, не погоджуючись із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Відповідно до пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Статтею 15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з статтею 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

За приписами статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

За змістом підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції на момент прийняття спірного рішення) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Згідно Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, затвердженого Наказом Міністерства економіки України від 16.05.2023 № 3573 до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) включає: будівлі, призначені для сільськогосподарської діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, конюшні, розплідники, промислові курники, зерносховища, ангари та фермерські господарські будівлі, погреби, виноробні заводи, винні чани, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

Отже, споруда (будівля) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за наявності сукупності умов:

- така нежитлова будівля віднесена до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023;

- власником такої будівлі (юридична та фізична особа) є сільськогосподарський товаровиробник;

- така нежитлова будівля не здається її власником в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Загальні підходи до визначення поняття сільськогосподарського виробника сформульовані у постановах Верховного Суду від 01.04.2021 у справі №820/6752/16, від 17.02.2021 у справі №820/3707/17, від 24.04.2020 у справі №540/2206/19, від 10.04.2020 у справі №823/1751/17.

У цих постановах Верховний Суд зазначав, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Також визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.

Вказане свідчить, що в розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.

Відповідно до обставин справи між сторонами виник спір з приводу того, чи є позивач, як фізична особа, сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Застосування підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником (юридичною та фізичною особою), друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) віднесений до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.

Суд звертає увагу, що встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для сільськогосподарського призначення.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівлі сільськогосподарського призначення (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі сільськогосподарського призначення, тобто будівлі які використовуються для сільського господарства.

Тобто ключовим питанням в цій справі є встановлення факту функціонального використання будівлі (свинарника) в сільськогосподарській діяльності позивача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач має у власності об`єкти нежитлової нерухомості, а саме приміщення свинарника, загальною площею 832,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач, вказаний об`єкт нерухомого майна використовується ним в сільськогосподарській діяльності для зберігання вирощеної сільськогосподарської продукції та сільськогосподарської техніки та відноситься до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023.

Зокрема, позивачем до матеріалів справи додано:

- Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яким підтверджується право приватної власності на свинарник;

- Витяг з Державного реєстру речових прав, яким підтверджується право оренди земельної ділянки строком на 7 років;

- Рішення Демидівської селищної ради Рівненської області від 29.05.2024 № 3277 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 в оренду строком на 7 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населених пунктів (селища Демидівка) Дубенського району Рівненської області»;

- Договір оренди земельної ділянки від 17.06.2024, який укладений між позивачем та Демидівською селищною радою;

- Довідки про наявність у фізичної особи земельних ділянок форми № 3ДФ № 180 від 15.08.2018, від 04.10.2024 № 166;

- Довідка про те, що ОСОБА_1 житель сел. Демидівка є членом особистого селянського господарства.

З аналізу наведених доказів встановлено, що позивач не зареєстрований в якості суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - підприємця. Проте, він являється членом особистого селянського господарства, що підтверджується довідкою Демидівської селищної ради.

Дана обставина також підтверджується Довідкою про наявність у фізичної особи земельних ділянок від 15.08.2018 №180 та від 04.10.2024 № 166 форми №3ДФ, де зазначено про наявність у позивача права на користування землями для ведення особистого селянського господарства - 0,50 га; 1,10 га.

Судом встановлено, що позивач у своєму особистому селянському господарстві займається зберіганням сільськогосподарських культур та тварин, а саме відповідно до Акту обстеження від 03.11.2024 позивач у своєму господарстві за адресою с. Лопавше, в нежитловому приміщенні (свинарник) зберігає с/г інвентар, зерно та утримує свиней.

Відтак, належна позивачу на праві власності будівля використовується для ведення сільського господарства, а саме для зберігання сільськогосподарської продукції та сільськогосподарської техніки.

При цьому, доказів того, що приміщення свинарника здається позивачем в оренду, лізинг, позичку, суб`єктом владних повноважень не надано суду.

Щодо тверджень відповідача про те, що ОСОБА_1 на обліку як суб`єкт підприємницької діяльності не перебував протягом 2023 року, звітність про отримані доходи не подавалися, тому податок за таке майно ним має сплачуватися, то суд зазначає наступне.

Нормою підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено податкову пільгу, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Законом України від 23.11.2018 № 2628-VIII, підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 1 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи.

Таким чином, висновки про те, що сільськогосподарським товаровиробником у розумінні норм ПК України є виключно юридична особа не відповідають вище наведеним нормам матеріального закону.

Зазначене вище відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постановах від 26.11.2020 у справі №560/168/19, від 16.12.2021 у справі №160/9061/20, від 11.04.2023 у справі №380/2434/20.

Враховуючи вищезазначене, на думку суду, позивач надав належні докази, які підтверджують факт безпосереднього використання ним об`єкта нерухомості (свинарника) у сільськогосподарській діяльності.

Наказом Міністерства економіки України від 16.05.2023 № 3573, затверджено Класифікатор будівель і споруд НК 018:2023 класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271).

Відповідно до названого Класифікатора будівлі, призначені для сільськогосподарської діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, конюшні, розплідники, промислові курники, зерносховища, ангари та фермерські господарські будівлі, погреби, виноробні заводи, винні чани, теплиці,

сільськогосподарські силоси тощо - віднесені до підрозділу «Нежитлові сільськогосподарські будівлі» (код 1271).

Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості.

У той же час, обов`язок доказування правомірності свого рішення в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень положеннями частини другої статті 77 КАС України покладається на відповідача.

Разом з тим, відповідач в межах спірних правовідносин не довів, що будівля нерухомості, яка належать позивачу на праві власності, не є будівлею сільськогосподарського призначення. Здійснюючи донарахування податку контролюючий орган не довів наступне: чим він керувався при визначенні позивачу розміру податкового зобов`язання; який документ щодо класифікації будівель і споруд використав; чому на стадії податкового адміністрування (контролю) не отримав інформацію щодо класифікації будівлі від компетентної установи, що вказує на не дотримання відповідачем як суб`єктом владних повноважень пунктів 1, 2, 3, 5, 6, 8 частини другої статті 2 КАС України при прийнятті рішень.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що нежитлова будівля (свинарник), яка належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.05.2023 у справі №380/10802/22, від 24.07.2024 у справі № 400/2283/20.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 28.06.2024 № 0-1720-UА0093293 винесене відповідачем не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, адміністративний позов необхідно задовольнити повністю.

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з квитанцією про сплату № 5334-7202-5556-5278 від 23.10.2024 за подання адміністративного позову у даній справі позивачем було сплачено судовий збір в сумі 968,96грн.

Відтак, оскільки цим рішенням позов задоволено повністю, тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ДПС у Рівненській області на користь позивача необхідно присудити судові витрати в сумі 968,96 грн.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.3 та ч.4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У позовній заяві позивач заявив про стягнення на його користь судових витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 4000,00 грн.

На обґрунтування вказаних витрат позивач додав до матеріалів позову копії: договору № 18/а про надання правничої (правової) допомоги від 22.10.2024, квитанції до прибуткового касового ордера № 53, довідки про оплату правничої допомоги адвоката від 22.10.2024.

Дослідивши вказані докази, суд дійшов висновку, що заява позивача підлягає до задоволення частково.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах та фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 2000,00грн., а їх стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.06.2024 № 0-1720-UА0093293 в розмірі 16731,24грн., прийняте Головним управлінням ДПС у Рівненській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань до Головного управління ДПС у Рівненській області витрати по сплаті судового збору на суму 968,96грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

У задоволенні решти заяви про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 29 листопада 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12,м. Рівне,Рівненська обл.,33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 44070166)

Суддя Д.П. Зозуля