Справа № 600/2640/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/2640/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення відповідного перерахунку та виплати сум грошового забезпечення, а саме: не виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, та грошової компенсації за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році; не виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення при звільненні та компенсації за не отримане речове майно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення: грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток за 2022 рік та грошову компенсацію за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році; одноразову грошову допомогу на оздоровлення при звільненні за 2023 рік; грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно при звільненні.

В обґрунтування позову вказано, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації в період дії воєнного стану та був звільнений з військової служби за сімейними обставинами. Однак станом на день виключення зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення відповідач не виплатив позивачу всі види грошового забезпечення, які були передбачені наказом про звільнення з військової служби. Так, позивач вказує, що йому не виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки у 2022 році, грошову компенсацію за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році, одноразову грошову допомогу на оздоровлення при звільненні за 2023 рік та грошову компенсацію за неотримане речове майно при звільненні.

Ухвалою суду від 08 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивачу при звільненні з військової служби були виплачені всі належні йому види грошового забезпечення. Так, оскільки позивач використав частину щорічної відпустки в період з 10 по 19 березня 2023 року, то наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29 березня 2023 року №89 позивачу встановлено виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік у сумі 24173,00 грн, яка була йому виплачена 30 березня 2023 року (з вирахуванням суми військового збору). Також позивачу в день звільнення з військової служби була виплачена грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік та невикористану щорічну відпустку пропорційно відпрацьованим дням за 2023 рік. Так, у 2022 році позивач прослужив 9 повних календарних місяців, відповідно, він набув право на використання 23 днів щорічної основної відпустки за 2022 рік та на її компенсацію при звільненні у разі її невикористання. У зв`язку з тим, що позивачу не надавалась щорічна основна відпустка у 2022 році, то при звільненні з військової служби йому виплачено грошову компенсацію за невикористані 23 доби щорічної основної відпустки за 2022 рік. Стосовно щорічної основної відпустки за 2023 рік відповідач вказав, що позивач набув право на 25 діб такої відпустки у 2023 році. Оскільки позивач використав 20 діб щорічної основної відпустки у 2023 році, то позивачу при звільнені з військової служби виплачено грошову компенсацію за невикористані 5 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік. Також позивачу при звільненні з військової служби було виплачено грошову компенсацію за невикористані 42 дні щорічної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Стосовно грошової компенсації за неотримане речове майно відповідач зазначив, що підставою для виплати такої компенсації є відповідний наказ, який у свою чергу видається на підставі заяви/рапорту військовослужбовця про виплату компенсації. Натомість позивач при проходженні військової служби, а також після звільнення з неї не звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому не набув права її на виплату. Просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви військової частини НОМЕР_1 про залишення даного позову без розгляду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 березня 2022 року №53 ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків на посаді такелажника 2 такелажного відділення такелажного взводу реактивно артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи. (а.с. 45 на звороті)

Наказом командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 10 листопада 2023 року №320 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби. Вказано, що вислуга років (календарна) станом на 10 листопада 2023 року становить 01 рік 08 місяців 05 днів. (а.с. 7)

Також зазначеним наказом зобов`язано виплатити такі види грошового забезпечення:

- одноразову грошову допомогу при звільненні, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460 у розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення 20 місяців;

- надбавку за особливості проходження служби в розмірі 100% до посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років за відпрацьований період листопада 2023 року;

- щомісячну премію в розмірі 624% за відпрацьований період листопада 2023 року;

- грошову компенсацію за невикористані 23 доби щорічної основної відпустки за 2022 рік (щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалась);

- грошову компенсацію за невикористані 5 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік (щорічна основна відпустка за 2023 рік використана терміном 20 діб з 10 по 19 березня та з 21 по 30 жовтня 2023 року. Грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік виплачена);

- грошову компенсацію за невикористані 14 діб додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» як учаснику бойових дій за 2023 рік відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260.

Додатково в наказі командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 10 листопада 2023 року №320 зазначено, що позивачу матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не виплачена. Житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечений, на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 , не перебуває.

У січні 2024 року адвокат Онофрей Ш.К., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом, в якому просив надати детальний розрахунок виплати при звільненні і отриманні компенсації за кожним із передбачених законодавством видів грошового забезпечення окремо при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, а також у разі наявності факту нездійснення у повному обсязі розрахунку при звільненні здійснити у добровільному порядку розрахунок з ОСОБА_1 (а.с. 10)

Листом від 12 лютого 2024 року №141/53/600 військова частина НОМЕР_2 повідомила адвоката Фокшека М.І. про те, що йому виплачено усе належне грошове забезпечення. (а.с. 8)

До вказаного листа додано довідку-розрахунок при звільненні, зі змісту якої вбачається, що солдату ОСОБА_1 нараховане грошове забезпечення при звільненні в наступному розмірі: оклад за військовим званням (період з 01 листопада по 10 листопада 2023 року) 176,67 грн; посадовий оклад (період з 01 листопада по 10 листопада 2023 року) 940,00 грн; відсоткова надбавка за вислугу років (25%) (період з 01 листопада по 10 листопада 2023 року) 279,17 грн; надбавка за особливості проходження служби (100%) (період з 01 листопада по 10 листопада 2023 року) 1395,84 грн; премія (624%) (період з 01 листопада по 10 листопада 2023 року) 5865,60 грн; допомога при звільненні (4% місячного ГЗ за кожний повний календарний рік служби) (за період 20 місяців) 20777,44 грн; грошова компенсація за невикористану відпустку (42 доби) 36360,52 грн.

Загальна сума нарахованого грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби склала 65795,24 грн. Вказано, що кошти в сумі 64808,31 грн зараховані на картковий рахунок ОСОБА_1 (військовий збір 986,93 грн).

Дослідженням змісту виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 за період з 01 березня 2023 року по 31 грудня 2023 року судом встановлено, що 11 листопада 2023 року на картковий рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти від військової частини НОМЕР_1 (коментар до платежу: заробітна плата) в сумі 64808,31 грн. (а.с. 13)

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, грошової компенсації за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році, одноразової грошової допомоги на оздоровлення при звільненні та грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зміст зазначених норм свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах забезпечення сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби).

Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктами першим, другим статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту третього статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (абзац 1 пункту четвертого статті 9 Закону №2011-XII).

Пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Пунктом 2 статті 10-1 Закону №2011-XII встановлено, що щорічна основна відпустка надається протягом календарного року.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року.

Згідно з абзацами першим, третім, четвертим пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки». У разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військового з`єднання чи частини, керівника органу військового управління, вищого військового навчального закладу, установи та організації провадиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця.

Відповідно до пункту третього статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197 (далі Порядок №260 в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби).

Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ХХІІІ Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги. Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

Абзацом другим пункту 1 Розділу ХХХІ Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Відповідно до пункту 3 Розділу ХХХІ Порядку №260 грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (пункт 5 Розділу ХХХІ Порядку №260).

Згідно з пунктом 6 Розділу ХХХІ Порядку №260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Абзацом третім пункту 7 Розділу ХХХІ Порядку №260 передбачено, що грошова допомога на оздоровлення до розрахунку не включається.

Згідно з пунктом 1 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 р. №460, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Як вбачається зі змісту заявленого позову, позивач вважає, що при звільненні з військової служби йому не виплачено, зокрема, грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток за 2022 рік, грошову компенсацію за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році та одноразову грошову допомогу на оздоровлення при звільненні за 2023 рік.

Між тим, дослідженням наявних у справі матеріалів судом встановлено таке.

Так, згідно обставин справи період служби позивача у військовій частині НОМЕР_1 тривав з 05 березня 2022 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 березня 2022 року №53) по 10 листопада 2023 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320). Відповідно, вислуга років ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової служби становила 01 рік 08 місяців 05 днів. Вказане учасниками справи в ході її судового розгляду не заперечувалось.

Відповідно, виходячи з положень пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, тривалість щорічної основної відпустки позивача, який має вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів на рік.

Стосовно права у позивача на щорічну основну відпустку за 2022 рік суд зауважує, що у 2022 році позивач прослужив 9 повних календарних місяців (з 05 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року), а тому, виходячи з положень Закону №2011-ХІІ та Порядку №260, зміст яких зазначено судом вище, оскільки тривалість щорічної основної відпустки ОСОБА_1 не може перевищувати 30 календарних днів, а також враховуючи фактично відпрацьований час, який у 2022 році становив 9 повних календарних місяців, суд приходить до висновку, що позивач у 2022 році мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 23 календарні дні (виходячи з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки за кожний повний місяць служби до кінця календарного року, що фактично становить 22,5 календарні дні (2,5 дні х 9 місяців = 22,5 дні, округлюється в бік збільшення до повного дня).

Як вбачається з матеріалів справи і що не заперечувалось сторонами в ході її судового розгляду, позивач у 2022 році не використав щорічну основну відпустку тривалістю 23 календарних дні. Зокрема, як зазначено в наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320, ОСОБА_1 щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалась.

Разом з цим, при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі зазначеного вище наказу зобов`язано позивачу виплатити грошову компенсацію за невикористані 23 дні (доби) щорічної основної відпустки за 2022 рік.

Стосовно наявності у позивача права на щорічну основну відпустку у 2023 році або ж отримання грошової компенсації у разі її невикористання судом встановлено таке.

Так, кількість повних календарних місяців служби позивача у 2023 році становить 10 місяців (січень 2023 року-жовтень 2023 року, період служби з 01 листопада 2023 року по 10 листопада 2023 року не надає права на щорічну основну відпустку за листопад 2023 року, оскільки не відпрацьовано повний календарний місяць). Відповідно, оскільки тривалість щорічної основної відпустки ОСОБА_1 не може перевищувати 30 календарних днів, а також враховуючи фактично відпрацьований час у 2023 році тривалістю 10 повних календарних місяців, суд приходить до висновку, що позивач у 2023 році мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 25 календарних днів (виходячи з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки за кожний повний місяць служби до кінця календарного року, що фактично становить 25 календарних днів (2,5 дні х 10 місяців = 25 днів).

Разом з цим, як вбачається зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320, ОСОБА_1 використав щорічну основну відпустку за 2023 рік терміном 20 діб (днів) з 10 по 19 березня 2023 року та з 21 по 30 жовтня 2023 року.

Докази того, що позивач у вказані вище періоди не перебував у щорічній основній відпустці або відкликав (перервав) надану йому відпустку, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно, при звільненні з військової служби позивач мав право на виплату грошової компенсації за невикористані 5 діб (днів) щорічної основної відпустки, про що й зазначено в наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320 в частині зобов`язання виплатити ОСОБА_1 таку грошову компенсацію.

Таким чином, дослідивши зміст наявних у справі матеріалів, суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на виплату грошової компенсації за невикористані 23 доби щорічної основної відпустки за 2022 рік та за невикористані 5 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік. При цьому наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320 було зобов`язано виплатити названі вище види грошової компенсації.

Вказане свідчить про відсутність факту допущення відповідачем по відношенню до позивача протиправної бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за 2022 рік та грошової компенсації за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу на оздоровлення при звільненні за 2023 рік суд зазначає таке.

Так, як уже зазначалось судом вище, положеннями пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено право військовослужбовців на виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення при наданні щорічної основної відпустки.

Наявність у військовослужбовців такого права також передбачена пунктом третім статті 15 Закону №2011-XII та пунктами 1, 2 Розділу ХХІІІ Порядку №260.

Дослідженням наявних у справі матеріалів судом встановлено, що у період з 10 по 19 березня 2023 року позивач перебував у щорічній основній відпустці за 2023 рік, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320.

Водночас, матеріалами справи підтверджується і те, що позивачу було нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29 березня 2023 року №89 було зобов`язано виплатити грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік в сумі 24173,00 грн. (а.с. 45)

Як вбачається з відомостей зарахувань заробітної плати за період 30 березня 2023 року, ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення в сумі 23810,40 грн (вказана сума призначена до виплати від суми 24173,00 грн з вирахуванням 1,5% військового збору (24173,00 грн 1,5% = 23810,40 грн). (а.с. 46 на звороті)

Крім цього, судом встановлено, що суму грошового забезпечення 23810,40 грн було виплачено позивачу на його картковий рахунок 30 березня 2023 року, що підтверджується випискою по картці/рахунку ОСОБА_1 за період з 01 березня 2022 року по 31 грудня 2023 року. (а.с. 14)

Про виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік зазначено і в наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320, яким ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вказане у свою чергу свідчить про відсутність факту допущення відповідачем бездіяльності відносно ОСОБА_1 і в частині невиплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік.

Стосовно посилань у позові на те, що в довідці-розрахунку при звільненні не зазначено про нарахування і виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, у зв`язку з чим позивач прийшов до висновку про невиплату йому такої допомоги при звільненні, суд зазначає, що у відповідності до положень абзацу третього пункту 7 Розділу ХХХІ Порядку №260 грошова допомога на оздоровлення до розрахунку не включається, а тому відповідач правомірно не вказав у довідці-розрахунку при звільненні, яка була надіслана представнику ОСОБА_1 разом із супровідним листом від 12 лютого 2024 року №141/53/600, розмір грошової допомоги на оздоровлення, яка уже була виплачена позивачу у березні 2023 року.

Доводи відзиву в частині здійснення військовою частиною НОМЕР_1 відповідних нарахувань та виплат грошових компенсацій за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2022, 2023 рік, а також грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, позивачем в ході судового розгляду даної справи не спростовані, доказів протилежного ним не надано, заперечень щодо наданих відповідачем доказів не висловлено, відповіді на відзив до суду не подано.

Крім цього, суд зауважує, що позивачем не наведено жодних аргументувань з посиланням на відповідні норми законодавства щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 рік.

Варто також зазначити і те, що позивачу при звільненні з військової служби підлягала виплаті грошова компенсація за невикористані 14 діб додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» як учаснику бойових дій за 2023 рік та відповідно до вимог Порядку №260, що вбачається зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 листопада 2023 року №320.

Так, дослідженням змісту довідки-розрахунку при звільненні судом встановлено, що до складу нарахованого грошового забезпечення на загальну суму 65795,24 грн включено грошову компенсацію за невикористану відпуску тривалістю 42 доби (по 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки) в сумі 36360,52 грн. Кошти в сумі 64808,31 грн зараховані на картковий рахунок ОСОБА_1 (військовий збір 986,93 грн).

Факт зарахування на рахунок ОСОБА_1 коштів в сумі 64808,31 грн підтверджується відомістю зарахувань заробітної плати за 11 листопада 2023 року та випискою по картці/рахунку ОСОБА_1 за період з 01 березня 2022 року по 31 грудня 2023 року.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що оскільки матеріалами справи підтверджується, що грошові компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2022 та 2023 рік, а також грошова допомога оздоровлення за 2023 рік були нараховані та виплачені позивачу, що, фактично, свідчить про відсутність спору в цій частині, то вказане виключає можливість задоволення судом вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення відповідного перерахунку та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, грошової компенсації за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованим дням у 2023 році та не виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення при звільненні, та, відповідно, зобов`язання відповідача виплатити вказані види грошового забезпечення.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати компенсації за неотримане речове майно суд зазначає таке.

Як зазначалось вище, згідно з пунктом першим статті 9-1 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця; переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.

Згідно з пунктами 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Водночас Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України №232 від 29 квітня 2016 року, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №767/28897 (далі - Інструкція №232 в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), визначені завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).

Відповідно до пункту 4 розділу III Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Аналіз норм статті 9-1 Закону №2011-XII, абзаців першого, третього пункту 242 Положення №1153/2008, а також пунктів 2, 3 Порядку №178, в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, свідчить, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна.

Так, відповідно до пункту 3 Порядку №178 грошова компенсація здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Інші підстави для виплати грошової компенсації окрім звільнення з військової служби та загибелі військовослужбовця законодавством не передбачені.

При цьому застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказане узгоджується за правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 вересня 2019 року у справі №825/1104/17, яку суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Комплексний аналіз наведених вище положень законодавства також свідчить про те, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця незалежно від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Водночас таке право реалізується ним шляхом подання відповідної заяви або рапорту.

Однак, як свідчать обставини справи, позивач не звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про видачу довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, і, відповідно, виплату на підставі такої довідки грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Доказів звернення до відповідача з таким рапортом позивач у ході судового розгляду справи не надав.

Тобто, фактично, позивач не реалізував своє право на виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому спірних відносин між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 в цій частині, по суті, не виникало.

Вказане, в силу відсутності спору між сторонами даної справи в цій частині, виключає можливість визнання судом протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання виплатити йому таку компенсацію.

З огляду на усе вищевикладене, заявлений позов є безпідставним, а тому суд відмовляє у його задоволенні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено безпідставність заявленого позову, тому такий не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 листопада 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя О.П. Лелюк