Справа № 705/2399/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 705/2399/24 Суддя (судді) першої інстанції: Петро ПАЛАМАР
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

До Черкаського окружного адміністративного суду від Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшли матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати добових та відшкодувати витрати на найм житлового приміщення за час перебування у відрядженні за період часу з 23.01.2024 по 17.02.2024;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити добові витрати та відшкодувати витрати на найм житлового приміщення за час перебування у відрядженні за період часу з 23.01.2024 по 17.02.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебуваючи на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та в період з 21.01.2024 по 18.02.2024, позивач перебував у відрядженні. Після прибуття з відрядження та звернувшись з рапортом про виплату добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення безпідставно отримав відмову.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення норм матеріального права, тому, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в письмовому провадженні на 27.11.2024.

30.10.2024, під № 42440 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає таке.

За матеріалами справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 19 січня 2024 року № 21, військовослужбовець ОСОБА_1 , командир 1 відділення БпАК, 2 взводу БпАК, роти БпАК Військової частини НОМЕР_1 був направлений у відрядження на 29 діб з 21.01.2024 року по 18.02.2024 до ТОВ BIK «Девіро» м. Дніпро на навчання. Знятий з котлового забезпечення 21.01.2024 та видано сухі паї на 2 доби.

Відповідно до посвідчення про відрядження № 47 від 19.01.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 : вибув із військової частини НОМЕР_1 - 21 січня 2024 року та прибув до ТОВ ВІК «ДЕВІРО», м. Дніпро 22 січня 2024 року; вибув із міста Дніпро (ТОВ ВІК «ДЕВІРО») 17 лютого 2024 року та прибув у військову частину НОМЕР_1 18 лютого 2024 року.

Крім того, посвідчення про відрядження містить відмітку по забезпечення триразовим харчуванням з 22.01.2024 по 17.02.2024, яка засвідчена відповідними відтисками печатки, а також дописки «НЄ» перед забезпечувався триразовим харчуванням.

26.02.2024 після повернення із відрядження, військовослужбовець ОСОБА_1 подав командуванню Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату коштів для відшкодування витрат на відрядження - добових у сумі 7500 грн та витрат на наймання житлового приміщення у сумі 15229,60 грн.

До рапорту було додано: касовий чек №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року; виписка з сайту Державної податкової служби України, щодо касового чеку №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року; договір оренди від 29.01.2024 року; дублікат чека за платіжною інструкцією NeP24AD8454 від 29.01.2024 року.

27.03.2024 начальник фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 подано рапорт про неможливість компенсації витрат ОСОБА_1 , за відсутності відповідних бюджетних асигнувань на відшкодування, в цьому випадку, витрат на службове відрядження. (а.с. 15)

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що:

- перед друкованою фразою «Забезпечувався триразовим харчуванням за період» з 22.01.2024 по 17.02.2024 рукописно кульковою ручкою дописана частка «НЄ», тобто зміст друкованої фрази, яка мала стверджувальний характер змінено шляхом виправлення на заперечення факту забезпечення військовослужбовця триразовим харчуванням, що не допускається;

- виправлення помилки у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку, що складені у паперовій формі, повинно бути обумовлено надписом «виправлено» та підтверджено підписами осіб, що підписали цей документ, із зазначенням дати виправлення. (п. 4.7 Положення № 88);

- щодо компенсації витрат позивачу за на найм житлового приміщення, подані документи не містять даних про період надання послуг по найму житла, їх вартості в поденному розрахунку, а також даних про наявність в орендодавців права на надання таких послуг;

- оскільки сума визначена у фіскальному чеку №P24AD8454 від 29.01.2024 року, яким позивачем сплачено ОСОБА_2 - 10050 грн. за договором оренди від 29.01.2024 щодо оренди будинку розташованого в АДРЕСА_1 , не узгоджується сумою орендної плати та сумою комунальних послуг, і відсутні дані про затверджений тариф добового проживання, суд погодився з твердженнями відповідача, що дані витрати позивачем не підтверджені;

- у той же час поданий фіскальний чек від 23.01.2024 №3ZkMUQ2Ff4Y, згідно якого позивачем сплачено ФОП ОСОБА_3 за найм квартири в АДРЕСА_2 в розмірі 6609,60 грн. «арт № 2 послуга тимчасового розміщення м. Дніпро 8*826,20 =6609,60» містить кількість тариф та днів найму житла, однак не містить фактичних днів розміщення;

- згідно посвідчення про відрядження позивач 22.01.2024 прибув у ТОВ ВІК «ДЕВІРО», у свою чергу 17.02.2024 вибув із ТОВ ВІК «ДЕВІРО» та 18.02.2024 прибув у військової частини НОМЕР_2 , а згідно за договором оренди від 29.01.2024 з 29.01.2024 ОСОБА_1 орендував будинок розташований в АДРЕСА_1 , а тому, з 22.01.2024 по 29.01.2024 кількість фактичних днів становить 7 днів;

- витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Доводи апеляційної скарги позивача:

- на рапорт про відшкодування, 27.03.2024 позивача була надана відповідь (вх. № 947), якою відповідач підтверджує відсутність здійснення відшкодування добових і витрат на наймання житлового приміщення та фактично відмовляє у їх виплаті посилаючись саме на відсутність бюджетних асигнувань, а не ненадання повного пакету документів чи/або наявність помилок у заповненні документів;

- факт перебування позивача у відрядженні не заперечувався відповідачем. Надані накази про відрядження та повернення з відрядження не скасовані і є чинними станом на день розгляду спору. Отже, у відрядження позивач був і здійснені ним витрати були направлені на забезпечення завдання, на яке позивача відправила військова частина. Військова частина була в повній мірі обізнана, що харчуванням під час відрядження позивач забезпечуватись не буде;

- відповідальність за правильне заповнення і перевірку відповідності чинному законодавству первинних документів покладена не на позивача, а на посадові особи, які їх заповнюють і перевіряють. Жодним нормативно-правовим актом на позивача не покладено обов`язку здійснювати перевірку правильності дій посадових осіб, що здійснюють записи у посвідченні про відрядження. Помилки посадових осіб не можуть спричиняти негативних наслідків для позивача, у тому числі матеріальних витрат, які позивач не має нести;

- суд першої інстанції зазначив, що фіскальний чек має містити певні реквізити і свою позицію аргументував листом Міністерства фінансів України №041-407-133/12-1943 від 28.02.2002, проте, на думку апелянта, листи органів державної влади не є джерелом права. В той же час, відповідно до Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 21.01.2016 № 13 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2016 р. за № 220/28350), форма фіскального чеку є затвердженою, а тому внесення туди змін не є можливим. Розробленої та затвердженої форми фіскального чеку конкретно для послуг з оренди житла законодавством України не передбачено. Тому, сформований чек відповідає чинному законодавству України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За змістом ч. ч. 6, 9 ст. 14 Закону № 2011-XII, при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року № 98 (далі - Постанова № 98) визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національним антикорупційним бюро, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 затверджено Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Інструкція № 105).

Відповідно до змісту п. 2 Інструкції, відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами) (пункт 4 Інструкції № 105).

Військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю може видаватися готівкою або перераховуватися в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (пункт 6 Інструкції №105).

Пунктом 7 Інструкції №105 передбачено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця. У разі відправлення транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 00 годин і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, у строк відрядження зараховується час, потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого військовослужбовця до місця служби.

Відповідно до пункту 9 Інструкції № 105, підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

Пунктом 10 Інструкції № 105, визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до положень п. 11 Інструкції № 105, за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Час перебування в дорозі, за який провадиться виплата добових під час відрядження, визначається за діючим розкладом руху залізничного, водного та повітряного транспорту, враховуючи час затримки відрядженого в дорозі з причин, які від нього не залежать, і час на пересадки.

Причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця проходження служби, що зараховуються як два дні.

При відрядженні військовослужбовця строком на один день або в таку місцевість, звідки військовослужбовець має змогу щодня повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу.

Сума добових визначається із урахуванням наказу про відрядження та відповідних первинних документів.

За відсутності наказу про відрядження добові витрати не виплачуються.

Згідно з п. 12 Інструкції № 105, військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання в місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат за всі дні проживання.

Витрати на харчування, вартість якого включена до рахунків на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях або до проїзних документів, оплачуються відрядженим військовослужбовцем за рахунок добових витрат.

Відповідно до норм п. 18 Інструкції № 105, витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, документів в оригіналі, що підтверджують факт проживання (надання послуг з розміщення), отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Під час розгляду даного спору в сулді першої інстанції було досліджено, що позивач 19.01.2024 вибув із Військової частини НОМЕР_2 та 22.01.2024 прибув у ТОВ ВІК «ДЕВІРО», у свою чергу, 17.02.2024 вибув із ТОВ ВІК «ДЕВІРО» та 18.02.2024 прибув до Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується посвідченням про відрядження.

Тож, питання законності направлення у відрядження (оформлення відповідного наказу) та факт перебування позивача у відрядженні не заперечується сторонами та підтверджується документально.

Водночас, суд першої інстанції дослідив, що згідно посвідчення про відрядження ОСОБА_1 з 22.01.2024 по 17.02.2024 забезпечувався триразовим харчуванням, запис про яке засвідчено підписом та мокрою печаткою ТОВ ВІК «ДЕВІРО».

При цьому, відповідно до наказу про відрядження, ОСОБА_1 знятий з котлового забезпечення 21.01.2024 та видано сухі паї на 2 доби, що і не заперечується позивачем.

Згідно п. 24 Інструкції 105, виплата добових військовослужбовцям не здійснюється за дні, коли вони (у передбачених законодавством випадках) забезпечуються триразовим харчуванням за рахунок держави, а також за період, коли відрядженому здійснюються польові виплати (морське грошове забезпечення).

Дійсно, перед друкованою фразою «Забезпечувався триразовим харчуванням за період» з 22.01.2024 по 17.02.2024 рукописно кульковою ручкою дописана частка «НЄ», тобто зміст друкованої фрази, яка мала стверджувальний характер змінено шляхом виправлення на заперечення факту забезпечення військовослужбовця триразовим харчуванням.

Тому, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що необумовлені виправлення не допускаються у первинних документах, а виправлення помилки у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку, що складені у паперовій формі, повинно бути обумовлено надписом «виправлено» та підтверджено підписами осіб, що підписали цей документ, із зазначенням дати виправлення. (п. 4.7 Положення № 88).

Колегія суддів зауважує, що з посвідчення про відрядження слідує, що додавання частки «не» внесено посадовою особою, яка заповнювала посвідчення про відрядження. Протилежного не встановлено.

При цьому, відповідно до п. 2.13-2.14. Положення № 88, відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці первинні документи. Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом.

Таким чином, відповідальність за правильне заповнення і перевірку відповідності чинному законодавству первинних документів покладена не на позивача, а на посадові особи, які їх заповнюють і перевіряють. Помилки посадових осіб не можуть спричиняти негативних наслідків для позивача, у тому числі додаткових матеріальних витрат.

У контексті висновків суду першої інстанції щодо погодження з позицією сторони відповідача про те, що в порушення вимог пунктів 4.1., 4.7. Положення № 88, у посвідченні про відрядження дописана частка «НЄ» перед фразою «Забезпечувався триразовим харчуванням за період з 22.01.2024 по 17.02.2024» не засвідчена підписом та печаткою, тому добові витрати не підлягають до відшкодування за вказаний період, колегія суддів зазначає, що відповідач не був позбавлений права у разі наявності сумнівів у забезпеченні/незабезпеченні позивача у відрядженні триразовим харчуванням перевірити цю інформацію в організації, до якої був відряджений позивач відповідачем.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів прави копію листа ТОВ «Виробничо-інноваційна компанія «Деверо» від 15.01.2024, яким вони запрошували особовий склад відповідача на навчання і відповідно до якого харчуванням військовослужбовців вони не забезпечують та зазначає, що не подавав даний лист одночасно з позовною заявою, бо рапорт, яким позивачу було відмовлено у відшкодуванні витрат, зазначав що причиною відмови у відшкодуванні витрат була відсутність бюджетних асигнувань. Тому, оскаржував бездіяльність відповідача саме в тій частині і на цій підставі.

Натомість, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти прийняття судом вказаного доказу, адже позивач не обґрунтував причин неможливості його подання до суду першої інстанції. Колегія суддів, з урахуванням припципу офіційного зґясування всіх обставин справи, у сукупності з іншими доказами у справі, бере до уваги вказаний лист лише у контексті висновків про те, що відповідач мав змогу перевірити спірні обставини, шляхом направлення запиту до організації, до якої було відряджено позивача, а також того, що при оформленні наказу на відрядження та підготовці посвідчення про відрядження, від приймаючої сторони мав бути наданий лист-запрошення, в якому зазначились умови проведення заходу та забезпечення участі в ньому.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що

згідно пункту 11, 24 Інструкції № 105, у відповідача відсутня необхідність відшкодування добових витрат та вважає їх помилковими, з огляду на наведене вище.

Щодо компенсації витрат позивачу за на найм житлового приміщення, суд першої інстанції дослідив, що згідно рапорту позивача від 26.02.2024 про виплату коштів для відшкодування витрат на відрядження, зокрема витрат на наймання житлового приміщення у сумі 15229,60 грн, до якого було додано: касовий чек №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року; виписка з сайту Державної податкової служби України, щодо касового чеку №3ZkMUQ2Ff4Y від 23.01.2024 року; договір оренди від 29.01.2024 року; дублікат чека за платіжною інструкцією №P24AD8454 від 29.01.2024 року.

Однак, судом першої інстанції було враховано, що згідно договором оренди від 29.01.2024 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній орендував будинок розташований в АДРЕСА_1 , а місячна сума орендної плати становила 6000грн., а також визначена сума комунальних послуг - 2620грн. Згідно ж фіскального чеку №P24AD8454 від 29.01.2024 року позивачем сплачено ОСОБА_2 - 10050грн. Крім того, до рапорту додано фіскальний чек від 23.01.2024 №3ZkMUQ2Ff4Y, згідно якого позивачем сплачено ФОП ОСОБА_3 за найм квартири в АДРЕСА_2 в розмірі 6609,60 грн.

Судом першої інстанції було констатовано, що останні не містять даних про період надання послуг по найму житла, їх вартості в поденному розрахунку, а також даних про наявність в орендодавців права на надання таких послуг, з посиланням на лист Міністерства фінансів України від 28.02.2002 № 041-407-133/12-1943. Отже, оскільки сума визначена у фіскальному чеку №P24AD8454 від 29.01.2024 року, яким позивачем сплачено ОСОБА_2 - 10050 грн. за договором оренди від 29.01.2024 щодо оренди будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , не узгоджується сумою орендної плати та сумою комунальних послуг, і відсутні дані про затверджений тариф добового проживання, суд першої інстанції погодився з твердженнями відповідача, що дані витрати позивачем не підтверджені.

Водночас, колегя суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом було зазначено, що фіскальний чек має містити певні реквізити і такі висновки здійсненні з посиланням на лист Міністерства фінансів України № 041-407-133/12-1943 від 28.02.2002, проте листи органів державної влади не є джерелом права. В той же час, відповідно до Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 21.01.2016 № 13 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2016 р. за № 220/28350), форма фіскального чеку є затвердженою, а тому внесення туди змін не є можливим. Розробленої та затвердженої форми фіскального чеку конкретно для послуг з оренди житла законодавством України не передбачено. Тому, сформований на наданий позивачем чек відповідає чинному законодавству України та дозволяє ідектифікувати всі необхідні реквізити задля співставлення мети сплати коштів.

Щодо оплати оренди житла у період з 29.01.2024 по 17.02.2024, варто звернути увагу на те, що 29.01.2024 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір оренди. Відповідно до п. 1.5. договору оренди від 29.01.2024, підписання між сторонами цього договору не створює у орендаря будь-яких інших прав на зазначений об`єкт, крім права використання його протягом обумовленого терміну у п. 6.1. цього договору.

Згідно п. 6.1. договору, договір діє з моменту підписання і до 29.02.2024.

Згідно п. 6.2. договору, договір може бути розірваний достроково на вимогу однієї із сторін, якщо одна сторона повідомила іншу за 5 (п`ять) календарних днів письмово.

Відповідно до розділу 4 договору, орендна плата становить 6 000,00 грн. (п. 4.1. договору). При цьому, орендар сплачує орендодавцю плату у розмірі 6 000,00 грн., а також заставну суму у розмірі 4000,00 грн.

Саме тому, 29.01.2024 - в день укладання договору - позивачем було сплачено 10050,00 грн (включно із комісією банку). В той же час, відповідно до розділу 11 договору, на момент розірвання договору з заставної суми у 4000,00 грн були вирахувана вартість спожитих комунальних послуг (газ, електроенергія), що в сумі становило 2620,00 грн., а тому, позивачу було повернуто 1380,00 грн. Договір розірвано достроково 17.02.2024, саме тому, позивач наголошує, що зазначав у своєму рапорті, що відшкодуванню підлягають 8620,00 грн.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 мав право на укладення договору оренди, проте, відповідно до приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, діє презумпція дійсності правочину, тому поки договір не визнаний недійсним, він є чинним. І витрати, понесені в зв`язку з його укладенням, так само сплачені на виконання договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що після повернення позивача з відрядження, відповідач мав нарахувати та виплатити позивачу добові за час відрядження в розмірі, визначеному чинним законодавством на час відрядження, за кожну добу відрядження. При цьому, надані позивачем до рапорту документи, у сукупності узгоджуються між собою, відповідають місцю та датам відрядження, тому мали бути прийняті та враховані, а при виникненні певних питань, мала надана можливість їх доопрацювати.

За своїм змістом службове відрядження - це поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби) до іншого населеного пункту для виконання службового доручення.

Таким чином, відрядження не є формою відпустки чи відпочинку. Підставою відрядження є відповідне розпорядження, яке є обов`язковим для працівника/державного службовця. Метою відрядження, є саме виконання службового доручення. У такому випадку, відшкодування понесених працівником/державним службовцем понесених у службовому відрядженні витрат є обов`язком державного органу, підприємства, установи, організації, що випливає з інтересів служби.

З урахуванням викладеного, свобода розсуду керівника у питанні наданні дозволу на компенсацію витрат, понесених у відрядженні, понад граничні розміри не є абсолютною. Відмова у наданні такого дозволу має бути пропорційною, зокрема має бути дотримано баланс між інтересами раціонального використання бюджетних коштів (за рахунок яких фінансується орган/підприємство) та інтересами служби, досягнення яких покладено на працівника/державного службовця який відправляється у відрядження.

Фактично, у даній справі склалась ситуація, що позивач виконав вимоги наказу командира відповідача про вибуття у відрядження, перебував на навчанні, витратив кошти на відрядження, проте відповідну компенсацію не може отримати.

Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що факт перебування позивача у відрядженні не заперечувався відповідачем, а у відрядженні позивач був і здійснені ним витрати були направлені на забезпечення завдання, на яке позивача відправила військова частина. Військова частина мала бути в повній мірі обізнана, що харчуванням під час відрядження позивач забезпечуватись не буде. При цьому, відповідальність за правильне заповнення і перевірку відповідності чинному законодавству первинних документів покладена не на позивача, а на посадові особи, які їх заповнюють і перевіряють. Помилки посадових осіб не можуть спричиняти негативних наслідків для позивача, у тому числі матеріальних витрат, які позивач не має нести. У випадку наявності певних сумнівів у правильності чи повноті заповнення документів на відрядження, відповідач мав змогу перевірити їх/уточнити, направити відповідні запити тощо. Крім того, важливим є й те, що за рапортом позивача була надана відмова не у звґязку з наявність помилок/неточностей/недоведеністю понесення витрат, а з посиланням саме на відсутність бюджетних асигнувань, натомість, відповідач вже у відзиві на позовну заяву повідомив про підстави відмови у виплаті таких коштів, які не були покладені в основу рапорта начальника ФЕС-головного бухгалтера від 27.03.2024. (а.с. 15)

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст. 317 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог, у зв`язку з неповним зґясуванням всіх обставин справи та порушенням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати добових та відшкодувати витрати на найм житлового приміщення за час перебування у відрядженні ОСОБА_1 за період часу з 23.01.2024 по 17.02.2024.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати та відшкодувати витрати на найм житлового приміщення за час перебування у відрядженні за період часу з 23.01.2024 по 17.02.2024.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко