Справа № 160/11048/24
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 160/11048/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в адміністративній справі №160/11048/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 як потерпілому внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань у виплаті компенсації за придбані власним коштом ліки та поверненні коштів, сплачених при ендопротезуванні правого кульшового суглоба;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії:

1) виплатити ОСОБА_1 компенсацію за придбані власним коштом ліки, а саме: кошти за довідкою №534 від 18.10.2022 про амбулаторне лікування потерпілого на виробництві (копія чека про сплату на суму 931,38 грн); кошти за довідкою №537 від 18.11.2022 (копія чека про сплату на суму 1232,57 грн); кошти за довідкою №539 від 19.12.2022 (копія чека про сплату на суму 834,18 грн); загальна сума: 2740,63 грн;

2) виплатити ОСОБА_1 компенсацію за придбані у 2023 році власним коштом після закриття Фонду соціального страхування потерпілих на виробництві: за січень 2023 року - 295,80 грн (копія товарного чека №99-2901 від 21.01.2023); за квітень 2023 року - 307,19 грн (копія товарного чека №99-14460 від 07.04.2023); за травень 2023 року - 276,47 грн (копія товарного чека №99-21101 від 24.05.2023); за червень 2023 року - 307,20 грн (копія товарного чека №99-32920 від 27.06.2023), загальна сума: 1186,66 грн;

3) повернути ОСОБА_1 кошти, сплачені при ендопротезуванні правого кульшового суглоба (епікріз проплачено) з КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» за №ЕА8283 з 02.08.2023 по 21.08.2023 (копії товарного чека №11-21187 від 04.08.2023 на суму 12588,89 грн, товарного чека №П4-Чк-0087712 від 05.08.2023 (вебчек) на суму 3562,50 грн; загальна сума: 16151,39 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року адміністративний позов повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У апеляційній скарзі посилається на те, що довгий час не міг з`ясувати компетентний орган, на який покладено обов`язок виплати компенсації у спірних праовідносинах.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, з дня отримання копії даної ухвали, шляхом надання: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши обставини для поновлення строку та докази на підтвердження таких обставин.

На виконання вимог ухвали, представником позивачем надано до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, що зумовили несвоєчасне звернення до суду із адміністративним позовом, а тому, суд не визнає поважними підстави для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом та відмовляє у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За приписами ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з п.1, 9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк та у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Апелянт наполягає на тому, що він лише з отриманої відповіді від 27.03.2024 року дізнався про факт порушення власних прав щодо невиплати йому страхових виплат.

Як вбачається з оскарженої ухвали, позивачем, на виконання ухвали від 06 травня 2024 року надано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій наведено обставини, що не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Переглядаючи правомірність прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, з огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. ч 1, 2, 3 ст. 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, в тому числі, які випливають з публічної служби, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як свідчать встановлені обставини справи, предметом даного спору є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 як потерпілому внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань у виплаті компенсації за придбані власним коштом ліки та поверненні коштів, сплачених при ендопротезуванні правого кульшового суглоба та зобов`язання відповідача виплатити зазначені кошти.

Отже, з огляду на вказані обставини справи, строк на подання адміністративного позову у даній справі становить шість місяців з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, листом Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 15.05.2023 №19082-20769/К-03/8-2800/23 позивачу повідомлено, зокрема, наступне: «Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1105 уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку з 01.01.2023 є Пенсійний фонд України.» (абз. 3); «Для взяття на облік особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю, інша особа, яка має право на безоплатне забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації має право звернутися до центрів надання адміністративних послуг; структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення), за зареєстрованим місцем проживання осіб, або за їх фактичним місцем проживання, перебування (в установленому Мінсоцполітики порядку) (пункт 14 Порядку).» (абз. 9).

Отже, листом Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 15.05.2023 №19082-20769/К-03/8-2800/23 було проінформовано позивача про компетентний орган з питань виплати компенсації та надано роз`яснення щодо процедури взяття його на облік.

Крім того, листом Директорату розвитку соціального страхування та пенсійного забезпечення Міністерства соціальної політики України від 24.05.2023 №1690/0/196-23 позивачу повідомлено, зокрема, наступне: «Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення Закону №1105 з 01.01.2023 припинено Фонд соціального страхування України (далі - Фонд) та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Отже, відтепер Пенсійним фондом України проводяться щомісячні страхові виплати потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі - потерпілі на виробництві).» (абз. 3-4).

Тобто, позивачу було роз`яснено про припиненння з 01.01.2023 року Фонду соціального страхування України (далі - Фонд) та управління виконавчої дирекції Фонду, а також проінформовано про компетентний орган з питань виплати компенсації, а саме, що таким є Пенсійний фонд України та його територіальні органи.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано врахував, що роз`яснення щодо взяття на облік позивача як особи, потерпілої внаслідок нещасного випадку на виробництві для отримання відповідних страхових виплат надано позивачу листом Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 15.05.2023 №19082-20769/К-03/8-2800/23, однак, із заявою про виплату компенсації позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області лише 04.03.2024 (тобто, зі спливом більш ніж 9 місяців), а з позовною заявою - лише 30.05.2024.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає помилковими доводи позивача про те, що про порушення своїх прав останній дізнався із змісту листа відповідача від 27 березня 2024 року, оскільки отримання такого листа не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

За таких обставин подання позивачем у травні 2024 року позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання зі зверненням до відповідача про виплату компенсації, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.

З урахуванням наведеного, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого.

Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Судовою колегією враховується, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №160/6430/20.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача стосовно поважності причин пропуску строку звернення до суду, викладені, як в клопотанні про поновлення строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі, є не обґрунтованими.

Отже, будь-яких інших поважних причин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, позивачем не вказано.

Зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними, та, відповідно, поновлення строку звернення до суду не підтверджені належним чином допустимими доказами, то суд першої інстанції, дійшов законного й обґрунтованого висновку про повернення позову на підставі ч. 2 ст. 123 КАС України та п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 243, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в адміністративній справі №160/11048/24- залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в адміністративній справі №160/11048/24 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строк, визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко