Справа № 205/9026/24
Суддя: Федотова В. М.
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

27.11.2024 Єдиний унікальний номер 205/9026/24
Справа № 205/9026/24
Провадження № 2а/205/51/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Киричок Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року представник позивача адвокат Будьонний В.С. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним адміністративним позовом.

Позов мотивований тим, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року, яка була винесена інспектором 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Шевцовою І.В., позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Із вказаної постанови вбачається, що 28.06.2024 року о 11:37 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Дніпро по вулиці Бориса Кротова, 24 Д, рухався зі швидкістю 80 км/год, чим перевищив встановлену швидкість руху на 30 км/год, чим порушив вимоги п. 12.4 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Представник позивача вважає вказану постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Зазначив, що під час вимірювання швидкості транспортного засобу Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , прилад TruCam 008375 не був встановлений стаціонарно, а знаходився в руках працівника поліції, що суперечить приписам статті 40 Закону України «Про національну поліцію», оскільки заміри у використаний поліцейським спосіб можуть дати більшу похибку, ніж передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач виявив бажання скористатись правовою допомогою, однак, відповідачем не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги. Також, в оскаржуваній постанові не зазначено, що до такої додаються фото (відео) з приладу TruCam 008375.

Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду та просити скасувати постанову серії ЕНА № 2677816 від 25.07.2024 року, закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення, судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн., покласти на відповідача.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у адміністративній справі з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Представник відповідача Бочковий Г.В. направив до суду відзив на позов, у якому, посилаючись на законність складення відносно позивача постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року, а також на відповідність вказаної постанови вимогам ст. 283 КУпАП, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначив, що оскаржувана постанова прийнята на підставі беззаперечних фактичних даних, а дії поліцейського є такими, що в повному обсязі відповідають нормам діючого законодавства. Як вбачається зі змісту позовної заяви, оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та відеозапису, створеного за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam, поліцейським допущено описку під час внесення свого рішення по справі про адміністративне правопорушення до бланку оскаржуваної постанови. Так, у постанові зазначено, що вимірювання швидкості проводилось за допомогою приладу TruCam LC 20/20 TC 008375, але згідно фіксації перевищення швидкості транспортного засобу, яким керував позивач, встановлено, що замірювання швидкості руху відбувалося за допомогою приладу TruCam LC 20/20 TC 000672. При цьому, на думку представника відповідача, технічна описка у постанові жодним чином не нівелює факт прийняття відповідачем рішення про притягнення позивача до відповідальності та тим паче не нівелює факт вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Стосовно неточностей в оскаржуваній постанові, то слід врахувати, що саме по собі порушення процедури прийняття рішення, не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Лазерний вимірювач швидкості TruCам відноситься до ручних вимірювачів швидкості руху транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, лазерний вимірювач швидкості TruCам також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості pуху транспортного засобу в автоматичному режимі. Звертає увагу суду, що дорожній знак 5.76 лише попереджає водія про можливість фіксації порушень вимог ПДР. Навіть якщо з якоїсь невстановленої причини дорожній знак 5.76 був відсутній на ділянці дороги, на якій здійснювалась фіксація порушення швидкісного режиму позивачем, така обставина жодним чином не зумовлює відсутність повного складу адміністративного правопорушення у діях позивача, оскільки водій зобов`язаний постійно неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху та Закону України «Про дорожній рух», а не тільки тоді, коли володіє інформацією щодо здійснення контролю за їх дотриманням. Під час прийняття рішення щодо притягнення позивача до відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, поліцейським зазначено в оскаржуваній постанові назву технічного засобу, яким здійснювалося вимірювання швидкості руху транспортного засобу під керуванням позивача, що, в свою чергу, свідчить про законність та обґрунтованість прийняття відповідачем рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Окрім того, законом не передбачена обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, і позивач не зазначає в своєму позові, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу. В ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не перешкоджав реалізації права на отримання правової допомоги на місці розгляду справи чи в телефонному режимі. Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму (тобто, основною функцією даного приладу є здійснення певних вимірювань, а здійснення фото- або відеофіксації є додатковою функцією), що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Звертаю увагу суду, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 року № UА МІ/1-2903-2012. Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/29408, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 13.11.2023 року та чинного до 13.11.2024 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 № ТС000672 є придатним до застосування. Окрім того, наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правову допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому підстави для компенсації витрат позивача на правову допомогу відсутні. До того ж, заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. в даному випадку є необґрунтованими та явно завищеними. Розгляд справи просив здійснювати за відсутності представника відповідача.

Представник позивача адвокат Будьонний В.С. надав до суду відповідь на відзив у якій просив відхилити доводи представника відповідача, викладені у відзиві, оскільки вони є необґрунтованими, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду неодноразово наголошував, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Так, у постанові серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року зазначено, що вимірювання швидкості проводилось за допомогою приладу TruCam LC 20/20 TC 008375, але згідно фіксації перевищення швидкості транспортного засобу, яким керував позивач, встановлено, що вимірювання швидкості руху поліцейським відбувалося за допомогою приладу TruCam LC 20/20 TC 000672. Таким чином, інформація з приладу TruCam є єдиним доказом, на який посилається відповідач в оскаржуваній постанові. Однак враховуючи, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху не містить дійсних відомостей про технічний засіб, яким зафіксовано перевищення швидкості, даний доказ не може бути взятий до уваги і жодним чином не підтверджує факт порушення позивачем п. 12.4 ПДР. Окрім того, у додатку до експертного висновку № 04/02/03-3008 від 27.09.2018 року, TruCam за номером TC 008375 відсутній, а термін дії самого експертного висновку до 27.09.2021 року. Із доданої до відзиву на позовну заяву фотографії неможливо встановити місце її вчинення, особу водія транспортного засобу та відомості про технічний засіб, яким вона здійснена. На вказаній фотографій наявний лише текст складений іноземною мовою без його нотаріального перекладу на українську мову. Звернув увагу суду, що відеозапис, доданий до відзиву на позовну заяву, також не містить інформації про місце зйомки, особу водія та відомості про технічний засіб, якими його було здійснено. При цьому, в оскаржуваній постанові не зазначено, що до такої додаються фото/відео, а відтак такі фото та відео не можуть вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Будьонний В.С. письмово просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини та перевіривши їх наданими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року, яка була винесена інспектором 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Шевцовою І.В., позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. (а.с. 10-12).

Із описової частини вказаної постанови вбачається, що 28.06.2024 року о 11:37 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Renault Master, д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Дніпро по вулиці Бориса Кротова, 24 Д, рухався зі швидкістю 80 км/год, чим перевищив встановлену швидкість руху на 30 км/год, чим порушив вимоги п. 12.4 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Вимірювання швидкості проводилось за допомогою приладу TruCam TC 008375 (а.с. 10-12).

При вирішенні публічно-правового спору з приводу рішення суб`єкта владних повноважень суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституціїі законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Положеннями ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема: про порушення правил дорожнього руху. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно із ст. 245 КУпАП одними із завдань провадження адміністративної справи закон визначає такі, як своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити в тому числі: опис обставин, установлених під час розгляду справи (ч. 1 ст. 283 КУпАП).

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 року № 1408/27853, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до cт. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема, передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Так, пунктом 12.4 Правил дорожнього руху передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана надати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Положеннями ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність водіїв транспортних засобів за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 20 км/год, порушення вимог дорожніх знаків і розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів та ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі № 263/15738/16-а.

Сама ж по собі наявність такої постанови не підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17.

Аналогічної позиції дотримується і ВС/КАС в постанові № 216/5226/16-а від 18.07.2019 року.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказано мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 17.07.2019 року у справі № 295/3099/17, від 13.02.2020 року у справі № 524/9716/16-а неодноразово вказував, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

На підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву було надано відеозапис та фотоматеріали, отримані в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam TC 000672 (а.с. 31, 49).

При цьому, у постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього рух серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року вказано, що швидкість вимірювалась приладом TruCam 008375 (а.с. 10-12).

Представником відповідача було надано копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/29408, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 13.11.2023 року та чинного до 13.11.2024 року, з якого вбачається, що лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 № ТС000672 є придатним до застосування (а.с. 42).

Проте, матеріали справи не містять свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки щодо вимірювача швидкості TruCam 008375, за допомогою якого було здійснено вимірювання швидкості транспортного засобу позивача 28.06.2024 року, за наслідками чого складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього рух серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року.

Суд також звертає увагу, що у додатку до експертного висновку № 04/02/03-3008 від 27.09.2018 року, TruCam за номером TC 008375 відсутній (а.с. 45).

Представник відповідача зазначив, що поліцейським допущено описку під час внесення свого рішення по справі про адміністративне правопорушення до бланку оскаржуваної постанови. Так, у постанові зазначено, що вимірювання швидкості проводилось за допомогою приладу TruCam LC 20/20 TC 008375, але згідно фіксації перевищення швидкості транспортного засобу, яким керував позивач, встановлено, що замірювання швидкості руху відбувалося за допомогою приладу TruCam LC 20/20 TC 000672.

Частинами першою та другою Розділу ІV Інструкції № 1395 передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП.

Відповідно до частини п`ятої Розділу IV Інструкції № 1395 постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Відповідно до Розділу ІV Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України № 1376 від 06 листопада 2015 року, у випадках, передбачених частиною першою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.

Бланк постанови по справі про адміністративне правопорушення заповнюється розбірливим почерком. Не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до постанови, а також внесення додаткових записів після того, як постанова підписана особою, щодо якої вона винесена. У разі допущення порушень при оформленні такої постанови її заповнений бланк вважається зіпсованим.

Згідно із пунктом 3 розділу XV Інструкції № 1395 про виявлення зіпсованих бланків (механічні пошкодження, друкарський брак) доповідається керівнику відповідного підрозділу. Зіпсовані, повернуті або такі, що мають друкарський брак, бланки протоколів, постанов та тимчасових дозволів знищуються та списуються з обліку відповідно до акта щомісячного списання бланкової продукції.

З наведених норм слідує, що уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до передбаченої законом форми, де зазначаються усі необхідні відомості, після чого вона підлягає підпису особою, щодо якої розглядається справа про адміністративне правопорушення.

В свою чергу, якщо було допущено помилку у внесені відомостей до бланку постанови або бланк постанови має друкарський брак, то такий бланк необхідно вважати зіпсованим, адже внесення виправлень та поправок до нього після його підпису особою, щодо якої розглядається справа про адміністративне правопорушення, не допускається.

Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача, що технічна описка у постанові серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року жодним чином не нівелює факт прийняття відповідачем рішення про притягнення позивача до відповідальності та факт вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки у вказаній постанові міститься посилання про вимірювання швидкості приладом TruCam TC 008375, але при цьому до зазначеної постанови не додано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення вимірювання швидкості саме приладом TruCam TC 008375. Про це свідчить відсутність посилання на будь-які додатки у відповідному розділі оскаржуваної постанови. Таким чином, надані представником відповідача посилання на здійснення вимірювання швидкості саме приладом TruCam TC 000672, з наданням відповідних доказів, а саме відеозапису та фотоматеріалів, не можуть бути належними доказами, які суд може враховувати під час розгляду справи.

Суду не надано належних доказів на підтвердження факту порушення позивачем ч. 1 ст. 122 КУпАП, що свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови, яка сама по собі не є достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи неможливо встановити об`єктивну сторону вищевказаного адміністративного правопорушення, оскільки відсутні належні докази вчинення такого правопорушення.

Не надання належного доказу стосовно вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а тому недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно із частиною 1 статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Заперечення представника позивача щодо ненадання позивачу можливості скористатися правовою допомогою під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не спростовані стороною відповідача, відеозапис процесу розгляду справи про адміністративне правопорушення матеріали справи не містять, а тому суд позбавлений можливості перевірити доводи представника відповідача про дотримання процесуального порядку розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення у відношенні позивача.

До того ж, ненадання інспектором можливості реалізувати клопотання особи про надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 року у справі № 524/9827/16-а.

В постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі № 560/751/17, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, звертається увага на те, що обов`язок доказування правомірності накладення адміністративного стягнення на позивача в даній категорій справ, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України покладений на відповідача, - суб`єкта владних повноважень.

Згідно із статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. 3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вищенаведене, cуд вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не було доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

У рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

На підставі відповідної практики ЄСПЛ можна зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст. 6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд.

В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

Стаття 62 Конституції України встановлює, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена без встановлення дійсних обставин справи, а тому наявні підстави для скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України при ухваленні рішення суд має також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

У представник позивача просив суд при розгляді справи вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, а саме: судового збору у розмірі 484,48 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (частина 1, 3 статті 132 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд наголошує, що ст. 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

За змістом ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Також, Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Верховним Судом, зокрема у своїх постановах від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 від 17.09.2019 року, у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 року у справі № 726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналізуючи надані позивачем докази понесення витрат на правову допомогу, суд зазначає про наявність необхідних доказів понесення таких витрат, а саме: копію ордера про надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Будьонним В.С. (а.с. 8), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 9), копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 05.07.2024 року (а.с. 17-18), копію додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги № б/н від 05.07.2024 року, у якому сторони обумовили вартість послуг адвоката у вказаній справі (а.с. 19), копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1/07-24 від 05.07.2024 року про сплату ОСОБА_1 2 000 грн. за договором про надання правничої допомоги № б/н від 05.07.2024 року (а.с. 20).

Враховуючи викладене, з урахуванням принципу розумності та співмірності заявлених до стягнення витрат, суд дійшов висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 484,48 грн., (позов подано через систему «Електронний суд» із застосуванням зменшеного коефіцієнту 0,8), який, з урахуванням задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 72, 73, 77, 78, 90, 132, 134, 139, 229, 242-246, 256, 286 КАС України, ст.ст. 122, 245, 247, 251-252, 280, 283 КУпАП, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2494177 від 28.06.2024 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП скасувати.

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП закрити.

Стягнути із Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 484,48 (чотириста вісімдесят чотири гривні) 48 копійок, та витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, , місце знаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3.

Повний текст рішення складено 02 грудня 2024 року.

Суддя: Федотова В.М.