Справа № 300/5652/23
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" листопада 2024 р. справа № 300/5652/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панікара І.В.,
при секретарі Подольській Т.М.,
представника позивача: Хоптія М.В.,
представника відповідача: Бичая Н.Р.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі відповідач), за змістом вимог якого (з урахування уточнення позовних вимог в подальшому) просить суд:
- визнати дії відповідача пов`язані із здійсненням моніторингу робочого часу співробітників Коломийського РВП та здійснення перевірки несення служби нарядом СРПІ «Ідеал-15» заступником начальника ВГП ОСОБА_2 без наявності плану заходів затвердження начальником відділу головної інспекції неправомірними та протиправними;
- визнати дії відповідача пов`язані із написанням Доповідної записки «Про результати перевірки окремих напрямків службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВІ ГУНП в Івано-Франківській області від 25.04.2023 заступником начальника ВТІ ОСОБА_2 без доповіді начальнику Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області С.В. Безпалько на час винесення Наказу № 92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» неправомірними та протиправними;
- визнати дії відповідача пов`язані із не ознайомленням з Наказом № 92 від 25.04.2023 «Про призначення та проведення службового розслідування» неправомірними та протиправними;
- визнати дії відповідача пов`язані із не ознайомленням з дисциплінарною справою неправомірними та протиправними;
- визнати дії відповідача, в особі дисциплінарної комісії, пов`язані із не отриманням пояснень з боку позивача щодо обставин справи неправомірними та протиправними;
- визнати дії відповідача, в особі керівника Коломийського РВП ГУНІ в Івано-Франківській області, щодо винесення наказу по результатах дисциплінарного провадження оформленого висновку службового розслідування 09.05.2023 за фактом поступлення Доповідної записки «Про результати перевірки окремих напрямків службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 25.04.2003 неправомірними та протиправними.
Позовні вимоги мотивовані існуванням факту упередженого ставлення керівництва Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо позивача, як до поліцейського, внаслідок чого, посадовими особами відповідача неодноразово вчинялися дії спрямовані на психологічний тиск, наслідком якого, стало б написання позивачем рапорту про звільнення. Зокрема, позивач вказує на те, що заступником начальника відділу головної інспекції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 у приватній розмові йому було запропоновано три варіанти щодо подальшого проходження служби, а саме: пройти поліграф з метою встановлення відсутності будь-яких порушень щодо проходження служби; продовжити службу в інших областях на сході України; написати рапорт на звільнення за власним бажанням, вказавши, що у випадку відсутності такого рапорту, буде заведено ОРС та будуть працювати служби ДБР, СБУ відносно позивача. Як на додатковий засіб тиску на нього, позивач також вказав на факт прийняття відповідачем наказу № 92 від 25.04.2023 "Про призначення та проведення службового розслідування". Як наслідок, позивач був змушений 25.04.2024 подати надиктований йому керівництвом рапорт на звільнення.
Загалом, усі оскаржувані ОСОБА_1 дії відповідача, на його думку, є такими, що вчинені всупереч існуючим положенням чинного законодавства України та мали своїм наслідком негативний влив на його законні права та інтереси, зокрема, право на працю, внаслідок чого, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій:
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду квитанції (платіжного доручення) про сплату судового збору в розмірі 5368 грн. (т.1 а.с.38-39);
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (т.1 а.с.45);
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків шляхом подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску (т.1 а.с.93-94);
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 заяву ОСОБА_1 , подану в порядку статті 47 КАС України, повернуто заявнику без розгляду (т.1 а.с.140-141);
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви, надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з посиланням на обставини, які перешкоджали позивачу звернутись до суду із відповідним позовом з дотриманням строку та навести доводи на обґрунтування поважності причин пропуску строку та надати докази на підтвердження даних доводів; квитанції (платіжного доручення) про сплату судового збору в розмірі 6056,00 грн. (т.1 а.с.155-158);
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 визнано поважними та поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в межах уточнених позовних вимог, згідно поданої ним заяви від 19.02.2024. Продовжено розгляд адміністративної справи №300/5652/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.207-209);
- ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 закрито підготовче провадження в адміністративній справі № 300/5652/23 та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (т.1 а.с.210).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 04.10.2023, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що під час моніторингу робочого часу співробітників Коломийського РВП у відповідної посадової особи були всі законні підстави для вчинення таких дій, оскільки вони були вчиненні з метою здійснення перевірки дотримання поліцейськими службової дисципліни, в тому числі перевірки несення служби ОСОБА_1 , що в свою чергу не порушує чинного законодавства. Разом з тим, звернуто увагу суду, що згідно з частиною 1 Розділу ІІ Інструкції про порядок використання поліграфів у Національній поліції України тільки за принципом добровільної згоди спеціаліст проводить опитування лише за умови отримання письмової згоди опитуваної особи. Відмова від опитування не може тягти за собою утиск особи, порушення її законних прав та свобод. Зазначено, що ГУНП в Івано-Франківській області не чинило будь-якого тиску на позивача, а його твердження з цього приводу є лише способом виправдання та захисту себе, а також маніпуляції щодо нібито незаконного його звільнення. Одночасно, позивачем не надано жодних достатніх, належних і достовірних доказів для висновку про те, що на нього чинився будь-який тиск, внаслідок чого, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви (т.1 а.с.51-58).
Позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві.
Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.
Суд, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторони позивача та представника відповідача, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України, та з 15.02.2021 перебував на посаді поліцейського СРПП Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області в званні старшого сержанта поліції.
25.04.2023 заступником начальника ВГІ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 складено на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області доповідну записку «Про результати перевірки окремих напрямів службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (т.2 а.с.15).
25.04.2023 наказом Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 25.04.2023 № 92 «Про призначення та проведення службового розслідування» у зв`язку із поступленням 25.04.2023 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області доповідної записки «Про результати перевірки окремих напрямків службової діяльності нарядів СРПП Коломийського РВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області», відповідно до вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України та згідно наказу МВС України від 07.11.2018 № 893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України», призначено службове розслідування (т.1 а.с.14, т.2 а.с.11).
25.04.2023 позивачем подано на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області рапорт, у якому ОСОБА_1 просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 25.04.2023.
В подальшому, наказом від 25.04.2023 за 196 о/с, згідно з частиною 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (т.1 а.с.15).
Не погодившись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з метою його скасування.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 за № 300/2681/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про скасування наказу від 25.04.2023 № 196 о/с, поновлення на роботі, зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

В подальшому судами вищих інстанцій зазначене рішення залишено без змін.

Водночас, вважаючи, що вчинені посадовими особами відповідача 25.04.2023 дії, а також винесений наказ № 92 від 25.04.2023 "Про призначення та проведення службового розслідування" протиправними, такими що пов`язані із вчинення цілеспрямованого тиску на написання позивачем рапорту на звільнення, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивач стверджує, що оскаржувані дії та наказ № 92 від 25.04.2023 "Про призначення та проведення службового розслідування" мали наслідком його незаконне звільнення зі служби та, як наслідок, порушують права та законні інтереси останнього на працю.

Так, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Так, у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Разом з тим, за правилами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пунктах 8 - 9 частини 1 статті 4 КАС України визначено позивача як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратора за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкта владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. При цьому відповідачем може бути суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частинами 1 - 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Порушення вимог Закону рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.

Таким чином, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право якої порушені цим рішенням.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність у особи прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій (прийняттям оскаржуваних рішень чи допущенням оскаржуваної бездіяльності) не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із таким адміністративним позовом. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Також, якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що міститься, зокрема, в постановах від 15 серпня 2019 року в справі № 822/450/16, від 16 жовтня 2020 року в справі № 910/12787/17, від 10 лютого 2021 року в справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року в справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року в справі №826/13229/16, від 21 грудня 2021 року в справі № 370/2759/18, від 14 лютого 2022 року в справі № 210/3729/17 та від 28 липня 2022 року в справі № 640/31850/20, від 14 березня 2023 року в справі № 140/13065/21.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Статтею 6 Конвенції установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також у рішенні від 08 квітня 2010 року у справи "Меньшакова проти України" ЄСПЛ викладено конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: "Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом (див., наприклад, рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)".

У рішенні Веііеі V. Ргапсе (Белле проти Франції) ЄСПЛ визнав порушення права на доступ до суду у ситуації, де заявнику було відмовлено у судовому захисті, попри те, що закон сформував у нього очікування щодо можливості такого захисту. ЄСПЛ обґрунтував порушення статті 6 Конвенції тим, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним", а для цього особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права".

Тобто, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту порушених прав/законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Саме по собі порушення вимог закону дією/рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними/скасування судом, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням чи дією з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення з адміністративним позовом.

Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Суд зазначає, що спірні правовідносини, які склалися у цій справі, вибудовуються позивачем на основі оцінки правомірності/протиправності дій та рішень відповідача та їх взаємозв`язку із звільненням ОСОБА_1 зі служби в поліції.

В даному аспекті суд зазначає таке.

Як встановлено судом, 25.04.2023 ОСОБА_1 власноручно написав на ім`я начальника ГУ НП в Івано-Франківській області рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 25.04.2023. Зазначений рапорт містить дату його складення 25.04.2023, підпис позивача, підставу для звільнення - власне бажання та дату звільнення 25.04.2023, цей рапорт прийнятий відповідачем, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудових відносин.

За результатами розгляду рапорту, враховуючи зазначену в рапорті про звільнення бажану дату звільнення 25.04.2023, начальником Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області прийнято наказ № 196 о/с від 25.04.2023, яким позивача з 25.04.2023 звільнено зі служби в поліції згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Тобто, єдиним правовим наслідком, що мав негативний вплив на законні права та інтереси позивача та на який останній вказує у позовній заяві є факт його звільнення зі служби в поліції на підставі його ж рапорту.

Водночас, в межах зазначеного адміністративного спору позивач не оскаржує його підставу - наказ № 196 о/с від 25.04.2023, однак зазначає про ряд окремих дій посадових осіб, а також про рішення щодо проведення службового розслідування, які на його думку, пов`язані із вчинення тиску на нього з метою написання рапорту на звільнення та просить визнати їх протиправними.

З огляду на викладене, суд зазначає, що оскаржувані дії та рішення не є такими у розумінні статті 19 КАС України, як дії та рішення суб`єкта владних повноважень та самі по собі не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача, відтак оскарження вказаних дій та рішення відповідача не може бути предметом самостійного розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Так, у подальшому на їх підставі можуть прийматися відповідні рішення уповноваженими органами, внаслідок чого, його оцінка, як і оцінка дій службових осіб уповноваженого органу щодо його складання, може бути надана судом під час вирішення спору щодо оскарження рішення, прийнятого з його урахуванням.

Суд звертає увагу, що оскаржувані дії не породжують обов`язкових юридичних наслідків для позивача, оскільки в даному випадку саме особисте волевиявлення останнього у вигляді рапорту про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням понесли для ОСОБА_1 певні юридичні наслідки у вигляді звільнення та винесення відповідного наказу.

Разом з цим, в даному аспекті, суд зазначає, що питання щодо правомірності наказу №196 о/с від 25.04.2023 «Про звільнення зі служби в поліції» щодо ОСОБА_1 та поновлення останнього на відповідній посаді вже було предметом розгляду в справі №300/2681/23.

Так, в рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 в справі № 300/2681/23 зроблено наступні висновки:

«…Оскільки позивач визначився зі своїм бажанням залишитись на службі в поліції 26.04.2023 після звільнення, то на час прийняття оскаржуваного наказу відповідач не знав і не міг знати про наявність такої обставини.

Твердження ОСОБА_1 про те, що на нього здійснювався психологічний тиск та примус при написанні рапорту про звільнення, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Суд зауважує, що покликання позивача на те, що психологічний тиск на нього полягав у пропозиції пройти опитування на поліграфі та обіцянці здійснити перевірку його службової діяльності, не є психологічним тиском, оскільки подача поліцейським рапорту про звільнення з метою уникнення відповідальності не може розцінюватись як примус до його написання.

Крім того суд враховує, що на час написання рапорту від 25.04.2023 ОСОБА_1 був старшим сержантом поліції (найвище звання молодшого складу поліції) та мав стаж служби в правоохоронних органах більше 13 років, в посадові обов`язки позивача серед іншого входило складання протоколів і постанов про адміністративні правопорушення. З огляду на це, позивач є особою, яка знає свої права, має відповідний рівень психологічної стійкості та володіє навиками фіксування спроб незаконного впливу та належного реагування на такі дії.

З огляду на те, що позивач в рапорті про звільнення чітко зазначив дату з якої не бажає в подальшому продовжувати службу в поліції - 25.04.2023, а отже виявив бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення №114 строку, і відповідач щодо цієї дати не заперечував та звільнив позивача з 25.04.2023, покликання позивача на те, що його було позбавлено права відкликання рапорту про звільнення у тримісячний строк з моменту подання рапорту про звільнення є безпідставними. В спірному випадку відповідачем під час звільнення позивача зі служби в поліції не порушено строку, визначеного п.68 Положення № 114…».

Суд повторно підкреслює, що оскаржувані дії та наказ, жодним чином не породжують обов`язкових юридичних наслідків для позивача, водночас, доцільним в даному випадку було детальне їх дослідження в межах провадження в справі за № 300/2681/23, що поєднувало б їх із предметом спору.

Також, суд також вказує на те, що оскаржуваний наказ № 92 від 25.04.2023 "Про призначення та проведення службового розслідування" вичерпав свою дію з моменту призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії у зв`язку з його виконанням.

Суд наголошує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Позивач під час судового розгляду не надав суду жодного доказу щодо спростування наведених судом тверджень, внаслідок чого, враховуючи наведену вище правову позицію, суд дійшов висновку, що оскаржувані дії та наказ не порушують прав, свобод або інтересів позивача, а звільнення зі служби відбулося з власної ініціативи останнього.

Суд зазначає, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19.

Отже, за заявленими позовними вимогами у даному спорі, встановлено неправильно обраний спосіб захисту, що, на думку суду, є додатковою самостійною підставою для відмови у позові, адже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства, повинен мати юридичне значення, тобто, впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відтак, за наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що ні дії, ні рішення відповідача не є правовими інструментами, які встановлюють відповідальність для позивача.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, запроваджений статтею 13 Конвенції права на ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Водночас, ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття. Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 826/4175/16 , від 17.12.2019 у справі № 160/8324/19 та Великої Палати Верховного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18).

В даному випадку, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправним певних дій посадових осіб Національної поліції та скасування наказу про призначення службового розслідування не сприяє ефективному відновленню його прав у сфері трудових відносин, оскільки зазначене не створює жодних правових наслідків для позивача, внаслідок чого, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів у повному об`ємі правомірність своїх дій.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області (, вул. Сахарова, 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.

Рішення складене в повному обсязі « 28» листопада 2024 року.