Справа № 300/7388/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7388/24 пров. № А/857/26158/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі №300/7388/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання дій протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Кафарський В.В.,

час постановлення ухвали 30.09.2024,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання адміністративного позову, який буде подано до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду рапортів позивача, не зупинення його військової служби та не звільнення його з посади, а також зобов`язання до вчинення таких дій.

Заявник просив забезпечити позов шляхом заборони відповідачу направляти позивача в зону (в райони) проведення воєнних (бойових) дій.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що очевидними є ознаки протиправної бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапортів позивача, не призупинення його військової служби та не звільнення його з посади, що порушує його права, свободи та інтереси. При цьому, на думку представника позивача, через невжиття заходів забезпечення позову, ефективний захист та поновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів позивача, з захистом яких він має намір звернутися до суду стане неможливим, оскільки військова частина НОМЕР_1 може в будь-який момент направити позивача в зону бойових дій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 у задоволенні заяви ОСОБА_2 , поданої в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржив позивач, в інтересах якого діє адвокат Захаріїв Б.Д., подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення є підставою для призупинення військової служби та звільнення з посади, тому військова служба особи /позивача/ щодо якої внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань призупиняється та вона звільняється з посади за ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так як очевидними були і є ознаки протиправності бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапортів позивача, які підлягали розгляду відповідачем - невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту, не призупинення його військової служби та не звільнення його з посади та порушення прав, свобод та інтересів позивача, такою бездіяльністю, тому суд першої інстанції повинен був за п. 2 ч. 1 ст. 150 КАС України, п. 2 ч. 1 ст.151 КАС України вжити заходи забезпечення позову забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Заява про забезпечення позову не містить такого виду забезпечення позову як зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), і наказ або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці не є предметом спору.

Апелянт просив скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2024, з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви позивача про забезпечення адміністративного позову.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказав, зокрема, що у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, поданій в інтересах ОСОБА_1 не наведено та не надано належних доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 150 КАС України, які є обов`язковими для постановлення ухвали про забезпечення позову.

За таких обставин, зважаючи на те, що пунктом 10 ч. 3 ст. 151 КАС України передбачена пряма заборона у забезпеченні позову щодо заборони зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, суд не вбачає наявності обставин для застосування заходів забезпечення позову, а тому суд дійшов переконання, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На даний час ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , переховується, на телефонні дзвінки не відповідає, його місцезнаходження невідоме.

Відповідно, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.10.2024 №294, старшого солдата ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та відповідно останній утримується виключно у списках військової частини.

По даному питанню відповідачем направлено заяву до Територіального управління Державного бюро розслідувань м. Львів для вирішення питання про внесення відомостей до ЄРДР та порушення відносно позивача кримінального провадження.

З огляду на викладене, питання забезпечення позову порушене представником позивача, наведене у заяві та апеляційній скарзі носить виключно маніпулятивний характер, не спрямоване на реальний захист прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , а є виключно зловживанням процесуальними правами.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 у адміністративній справі №300/7388/24 без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги представника позивача про необхідність вжиття заходів забезпечення позову фактично обґрунтовано посиланням на очевидну протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів позивача.

Разом з тим, протиправність такої бездіяльності відповідача може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті.

При цьому, заява представника ОСОБА_1 про забезпечення позову не містить посилань на беззаперечні мотиви, з яких заявник вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Водночас, суд першої інстанції зауважив, що направлення позивача в зону (в райони) проведення воєнних (бойових) дій можливе на підставі наказу або розпорядження командира (начальника), зупинення дії якого забороняється, як уже зазначено вище, згідно з п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний заявником вид забезпечення позову, за своїм змістом є фактично забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командувачем військової частини в майбутньому, що відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України, не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

За таких обставин, зважаючи на те, що пунктом 10 ч. 3 ст. 151 КАС України передбачена пряма заборона у забезпеченні позову щодо заборони зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, суд не вбачав наявності обставин для застосування заходів забезпечення позову, а тому дійшов переконання, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Проаналізувавши викладене у сукупності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

Статтею 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо (1) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю або (2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: - зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; - забороною відповідачу вчиняти певні дії; - забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; - зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Водночас не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 ч. 3 ст. 151 КАС України), а також зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці (пункт 10 ч. 1 ст. 151 КАС України).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведених норм слідує, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

При цьому, забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, а також у очевидності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що забезпечення позову не може підміняти собою подання позову та має іншу мету. Протиправність оскаржуваних дій, бездіяльності та рішень відповідачів може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті. Без такого дослідження доказів твердження про очевидність порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед.

Так, письмовими доказами долученими до матеріалів справи встановлено, що 13.09.2024 відповідно до Витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) №327 позивача призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаних відповідно до поіменного списку, які 13.09.2024 призвані і направлені в складі команди до в/ч НОМЕР_2 із подальшим зняттям із військового обліку.

25.09.2024 ОСОБА_1 подано рапорт командиру відділення мінометного взводу в/ч НОМЕР_1 , у якому, покликався на те, що згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.03.2023 щодо нього внесено відповідні відомості щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 263 ч. 1 Кримінального кодексу України та 03.04.2024 вручено обвинувальний акт від 03.04.2024, а тому просив невідкладно призупинити йому військову службу зі звільненням з посади.

Також до матеріалів справи долучено копію ухвали Тисменецького районного суду Івано-Франківської області, якою підтверджується розгляд кримінального провадження №0000046 від 13.03.2023 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28 КК України.

Апеляційним судом з`ясовано, що 08.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:

- визнати бездіяльність відповідача щодо не призупинення військової служби позивача за поданими рапортами від 16.09.2024 (відсутній в матеріалах справи), 25.09.2024 та не звільнення його з посади протиправною;

- відшкодувати позивачу за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 308100,00 грн, заподіяну протиправною бездіяльність відповідача.

Колегія суддів зауважує, що спосіб забезпечення позову, про який просить представник позивача, не є нерозривно пов`язаним з підставами та предметом адміністративного позову.

Своєю чергою, заява про забезпечення позову не містить посилань на беззаперечні мотиви, з яких заявник вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; не надано доказів, з яких би суд міг пересвідчитись про можливість існування таких підстав, а покликання представника позивача на те, що останнього може бути направлено на проходження військової служби у зону бойових дій, базується на припущеннях.

Також, позивач не надав суду жодного доказу наявності наказу про переміщення, як і того, що такі дії з боку військової частини здійснюються.

До того ж, навіть якщо виходити із припущень заявника щодо негативних для нього наслідків у вигляді подальшого проходження військової служби, то суд не погоджується із його твердженнями про незворотність таких наслідків, адже положеннями ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено можливість звільнення військовослужбовців з військової служби, в тому числі під час дії воєнного стану, за наявності для цього визначених законом підстав, зокрема й сімейних чи інших обставин, якщо такі умови наявні в позивача.

При цьому, з`ясовано, що відповідач 11.10.2024 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Львові із листом, в якому скерував як органу досудового слідства матеріали службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 для здійснення правової кваліфікації дій військовослужбовця та внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР

Також колегією суддів встановлено, що відповідно до Витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20.10.2024 старшого солдата ОСОБА_1 , старшого навідника 1 мінометного взводу мінометної батареї, зарахованого у розпорядження наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.10.2024 №39-РС з 20 жовтня 2024 року визнано таким, що знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 та утримується в списках військової частини.

Представник позивача щодо вказаних фактів жодних пояснень не надав.

Окремо колегія суддів не може залишити поза увагою те, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений і триває, у тому числі, на момент розгляду заяви про забезпечення позову.

У зв`язку з викладеним внесено зміни до положень КАС України, що регулює питання забезпечення адміністративного позову.

Зокрема ч. 3 статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України «Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в контексті обраного позивачем способу забезпечення позову (шляхом заборони відповідачу направляти позивача в зону (райони) проведення воєнних (бойових) дій) суд першої інстанції вірно зауважив, що таке направлення є можливим виключно на підставі наказу або розпорядження командира (начальника), зупинення дії якого забороняється відповідно до пункту 10 частини третьої статті 151 КАС України.

Щодо очевидних ознак протиправності рішення, дій бездіяльності та порушення ними прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, то такі повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що рішення, дії, бездіяльність відповідача явно суперечать вимогам закону за критеріями, визначеними ч. 2 ст. 2 КАС України, порушують права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі.

Тобто, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог буде предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями ст.ст. 150, 151, 229, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 300/7388/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 29.11.24