Справа № 120/2171/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2024-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 грудня 2024 р. Справа № 120/2171/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 26 січня 2024 року його довіритель звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 02 лютого 2024 року № 28 позивачеві відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому таким рішенням до страхового стажу не зараховано такі періоди роботи: з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року, оскільки не співпадає у часі дата звільнення (14 квітня 1984 року) з датою наказу про звільнення (30 квітня 1982 року); з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року та з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року з огляду на те, що з 01 січня 2023 року припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року; протягом червня - вересня 2007 року, січня - лютого 2008 року, листопада 2009 - листопада 2010 року, січня - лютого 2011 року, квітня - липня 2011 року, вересня 2011 року - вересня 2012 року, листопада 2012 року - липня 2013 року, жовтня 2013 року - травня 2014 року, листопада - грудня 2016 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходів та сплату страхових внесків; протягом грудня 2010 року, березня 2011 року, оскільки сплачено страхові внески в сумі меншій, ніж мінімальний страховий внесок; протягом жовтня-грудня 2023 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про сплату страхових внесків за нарахований дохід.

Представник позивача не погоджується з таким рішенням, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду з вимогою його скасувати та зобов`язати пенсійний орган призначити позивачеві з 01 грудня 2023 року пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалою від 27 лютого 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано у позивача належним чином засвідчену копію рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 28 від 02 лютого 2024 року.

15 березня 2024 року на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2023 року № 639 дію Угоди між Урядом України та Урядом російської федерації про трудову діяльність та соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14 січня 1993 року, припинено. У зв`язку із наведеним періоди роботи позивача на території російської федерації, починаючи з 01 січня 1992 року не зараховуються до страхового стажу.

Так, до страхового стажу позивача не зараховано такі періоди його роботи: з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року, оскільки не співпадає у часі дата звільнення (14 квітня 1984 року) з датою наказу про звільнення (30 квітня 1982 року); з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року та з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року з огляду на те, що з 01 січня 2023 року припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року; протягом червня - вересня 2007 року, січня - лютого 2008 року, листопада 2009 - листопада 2010 року, січня - лютого 2011 року, квітня - липня 2011 року, вересня 2011 року - вересня 2012 року, листопада 2012 року - липня 2013 року, жовтня 2013 року - травня 2014 року, листопада - грудня 2016 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходи та сплату страхових внесків; протягом грудня 2010 року, березня 2011 року, оскільки сплачено страхові внески в сумі меншій, ніж мінімальний страховий внесок; протягом жовтня-грудня 2023 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про сплату страхових внесків за нарахований дохід.

Як зазначає представник цього відповідача далі, страховий стаж позивача згідно з наданими до заяви про призначення пенсії документами склав 28 років 0 місяців 06 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Підсумовуючи вищенаведене, представник відповідача стверджує, що рішення від 02 лютого 2024 року № 28 про відмову в призначенні пенсії за віком є правомірним, а тому позов задоволенню не підлягає.

21 березня 2024 року на адресу суду надійшов відзив від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Такий відзив обґрунтований тим, що відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. Частиною 2 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року, в разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років.

Як зазначив представник цього відповідача далі, 26 січня 2024 року позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Розгляд заяви здійснювався Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 02 лютого 2024 року № 28 про відмову в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 30 років (наявний у позивача страховий стаж становить 28 років 00 місяців 06 днів).

За таких обставин представник цього пенсійного органу також наполягає на відмові в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

26 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності подану позивачем заяву розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

02 лютого 2024 року цим територіальним органом Пенсійного фонду України прийнято рішення № 28, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж заявника становить 28 років 06 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком, адже необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком в цьому випадку складає 30 років.

При цьому зі змісту рішення слідує, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 02 вересня 1981 року:

з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року, оскільки не співпадає у часі дата звільнення (14 квітня 1984 року) з датою наказу про звільнення (30 квітня 1982 року);

з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року та з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року з огляду на те, що з 01 січня 2023 року припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року;

протягом червня - вересня 2007 року, січня - лютого 2008 року, листопада 2009 - листопада 2010 року, січня - лютого 2011 року, квітня - липня 2011 року, вересня 2011 року - вересня 2012 року, листопада 2012 року - липня 2013 року, жовтня 2013 року - травня 2014 року, листопада - грудня 2016 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходів та сплату страхових внесків;

протягом грудня 2010 року, березня 2011 року, оскільки сплачено страхові внески в сумі меншій, ніж мінімальний страховий внесок;

протягом жовтня-грудня 2023 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про сплату страхових внесків за нарахований дохід.

Надаючи правову оцінку рішенню пенсійного органу, що оскаржується, суд зважає на таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).

Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Відтак Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області помилково зазначено в оскаржуваному у цій справі рішенні, що для призначення позивачу пенсії за віком його страховий стаж має складати 30 років, оскільки в силу наведених вище приписів такий стаж має становити 31 рік.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом норми містить і Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

На момент заповнення трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення - 02 вересня 1981 року) чинною була Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20 червня 1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162).

Така Інструкція втратила чинність 29 липня 1993 року у зв`язку з набранням чинності Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 передбачалося, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Подібні за змістом приписи містить Інструкція № 58.

Так, відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Аналіз наведених положень як Інструкції № 162, так і Інструкції № 58 дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівника права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Отже, на момент внесення до трудової книжки серії НОМЕР_1 записів про періоди роботи позивача з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року обов`язок ведення трудових книжок покладався на адміністрацію підприємства, а тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення згаданого вище періоду роботи до його трудового стажу.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, тому не може впливати на його особисті права.

Відтак доводи пенсійного органу щодо незарахування до трудового стажу позивача періоду його роботи з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року, оскільки дата звільнення (14 квітня 1984 року) не співпадає з датою наказу про звільнення (30 квітня 1982 року) слід визнати безпідставними.

При цьому варто наголосити на тому, що трудова книжка серії НОМЕР_1 містить всі необхідні записи про роботу ОСОБА_1 у спірний період і такий запис є належним доказом підтвердження трудового стажу позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку, що період роботи позивача з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо незарахування пенсійним органом періодів роботи позивача з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року та з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року з тих підстав, що з 01 січня 2023 року припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 рок, то суд зважає на таке.

Права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 2 статті 10 Закону України "Про зайнятість населення").

23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення" передбачено вихід України з Угоди від 13 березня 1992 року. Крім того, з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді від 13 березня 1992 року.

Після зупинення дії Конвенція 1993 року не застосовуватиметься у відносинах з російською федерацією щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених у російській федерації, незалежно від дати їх видачі, посвідчення.

Офіційні документи, видані компетентними органами російської федерації, приймаються на території України виключно за умови легалізації, в даному випадку шляхом проставлення апостилю.

Водночас за результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.

Таким чином, оскільки позивач набув спірний стаж до вказаної дати, тому суд розглядає справу за нормами законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, у тому числі з урахуванням положень Угоди.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 цієї Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Статтею 7 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року (далі - Угода від 14 січня 1993 року) встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Аналіз наведених положень Угоди від 14 січня 1993 року дає підстави дійти висновку, що її положення розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком. Наведене також підтверджує те, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації після 13 березня 1992 року, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в російській федерації. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Крім того, відповідно до статті 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Частиною 2 статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом України від 11 липня 1995 року № 290/95-ВР, визначено, що трудовий стаж, включаючи стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Тобто, обчислення стажу роботи позивача здійснюється згідно із законодавством російської федерації, на території якої у спірний період виконувалась трудова діяльність.

29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.

Отже, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Відтак припинення участі російської федерації в Угоді, так само як і постанова Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" не є підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його роботи з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року та з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року, адже такий стаж набутий позивачем до прийняття відповідних рішень.

А тому стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, повинні враховуватися при встановленні права особи на пенсію та її обчислення.

Крім того, суд зазначає, що надані позивачем документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти його права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

В даному випадку позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право ОСОБА_1 на пенсійні виплати не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області протиправно не зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача на території російської федерації з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року та з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року.

Окрім того, пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи протягом червня - вересня 2007 року, січня - лютого 2008 року, листопада 2009 - листопада 2010 року, січня - лютого 2011 року, квітня - липня 2011 року, вересня 2011 року - вересня 2012 року, листопада 2012 року - липня 2013 року, жовтня 2013 року - травня 2014 року, листопада - грудня 2016 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходів та сплату страхових внесків; протягом грудня 2010 року, березня 2011 року, оскільки сплачено страхові внески в сумі меншій, ніж мінімальний страховий внесок; протягом жовтня-грудня 2023 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про сплату страхових внесків за нарахований дохід.

Проте суд критично оцінює такі підстави для незарахування до страхового стажу позивача зазначених вище періодів його роботи.

Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (записи № 24-26, 33) підтверджується те, що позивач протягом згадуваних вище періодів працював з 09 листопада 2006 року по 19 грудня 2016 року у відкритому акціонерному товаристві "Вінницьке УМІА", а з 16 червня 2023 року працює у товаристві з обмеженою відповідальністю "Вінницябуд".

Відтак факт роботи позивача у визначені вище періоди підтверджується належними доказами, а тому безпідставно не зараховувати до страхового стажу такі періоди роботи з огляду на відсутність в реєстрі застрахованих осіб даних про нарахування доходів та сплату страхових внесків або ж сплату страхових внесків в меншому розмірі.

Більше того, слід врахувати й те, що несплата роботодавцем страхових внесків (або ж сплата таких в меншому розмірі) за працівника не може нести негативні наслідки для останнього.

Підсумовуючи все викладене вище, суд доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 58 від 31 січня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги зобов`язального характеру, то суд зауважує наступне.

Так, вище уже цитувалися приписи статті 26 Закону № 1058-IV, згідно з якими особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Відтак необхідними умовами для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 є досягнення ним необхідного віку (60 років), а також наявність страхового стажу не менше 31 року.

Так, суд установив, що на момент подання заяви про призначення пенсії вік позивача складав більше 60 років.

При цьому в ході судового розгляду встановлено, що періоди роботи позивача з 02 вересня 1981 року по 14 квітня 1984 року, з 21 квітня 1995 року по 10 липня 2001 року, з 11 липня 2001 року по 12 травня 2003 року, червень - вересень 2007 року, січень - лютий 2008 року, листопад 2009 - листопад 2010 року, січень - лютий 2011 року, квітень - липень 2011 року, вересень 2011 року - вересень 2012 року, листопад 2012 року - липень 2013 року, жовтень 2013 року - травень 2014 року, листопад - грудень 2016 року, грудень 2010 року, березень 2011 року, жовтень-грудень 2023 року безпідставно не зараховані до страхового стажу позивача.

Водночас в оскаржуваному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача станом на дату розгляду поданої заяви про призначення пенсії становив 28 років 06 днів.

Таким чином, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 згадувані вище періоди роботи, його страховий стаж буде становити більше 31 року, а оскільки такого стажу достатньо для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, тому Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області належить зобов`язати призначити ОСОБА_1 пенсію за віком.

При цьому слід врахувати те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відтак слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити позивачу пенсію з дня, що настає за днем досягнення ним пенсійного віку, тобто з 02 грудня 2023 року (а не з 01 грудня 2023 року, як про те йдеться у позовній заяві).

Водночас відсутні підстави для зобов`язання призначити пенсію позивачу Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, адже права ОСОБА_1 порушено саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, а тому саме цей пенсійний орган має їх поновити.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 1212 гривень, що підтверджується квитанцією від 19 лютого 2024 року.

Проте належною сумою, яку позивач мав би сплатити за подання цього позову є 1211,20 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 1211,20 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у розмірі по 605,60 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 28 від 02 лютого 2024 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02 грудня 2023 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, буд. 22; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (місцезнаходження: 54000, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13844159)

Рішення суду в повному обсязі складено 02.12.2024

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович