Справа № 300/7370/24
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2024-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" листопада 2024 р. справа № 300/7370/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій, ?
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення щодо відмови у звільненні з військової служби за сімейними обставинами та зобов`язання до повторного розгляду рапорту про звільнення з військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 позивач призваний на військову службу в Збройні Сили України по мобілізації. Згідно з наказом від 10.05.2022 №123 зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 . Після повернення з лікування у зв`язку з пораненням до військової частини, він намагався подати рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, однак командування військової частини рапорт від 15.03.2023 не прийняло. Згодом, рапорт від 31.08.2024 на звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ним направлено командиру військової частини НОМЕР_1 поштою. За результатами розгляду рапорту від 31.08.2024 йому повідомлено про відсутність підстав для звільнення з військової служби та повернення рапорту на доопрацювання. Вважає таке рішення командування військової частини НОМЕР_1 протиправним, так як є батьком неповнолітньої дитини, що самостійно її виховує, позаяк мати дитини - ОСОБА_2 задовго до розірвання шлюбу перестала проживати з ними однією сім`єю. В грудні 2022 року між ним та дружиною укладено нотаріально посвідчений договір про участь в утриманні, вихованні та проживання дитини за умовами якого їхній неповнолітній син залишився проживати з батьком, на його утриманні. За рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 07.03.2023 шлюб між ним та дружиною ОСОБА_2 розірвано. В свою чергу ОСОБА_2 порушує умови договору, вихованням сина не займається, жодної участі в його утриманні не приймає, спілкування з сином не підтримує. У зв`язку з цим наявні підстави для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами.
Згідно з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву в якому виклав заперечення проти позову. Заперечення зводяться до того, що відсутні, передбачені чинним законодавством, підстави для звільнення позивача з військової служби. Так, солдат ОСОБА_1 31.08.2024 подав рапорт про звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який зареєстрований у військовій частині 07.09.2024 за вх.№5040. За наслідками розгляду даного рапорту військовою частиною НОМЕР_1 у листі від 16.09.2024 №3322 повідомлено позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби. Відповідач вважає правомірним рішення про відмову в задоволенні рапорту позивача із врахуванням приписів ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону України від 22.05.2024 №3724-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення системи підготовки громадян України до військової служби», що набрали чинності 20.06.2024 і розповсюджуються на спірні правовідносини.
Відповіді на відзив позивачем не подано.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Позивач 23.04.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 призваний у Збройні Сили України по мобілізації. Проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , військове звання солдат. Ці обставини відповідають записам військового квитка позивача серії НОМЕР_2 (а.с.16-23).
В Книзі реєстрації народжень 2009 року січня місяця 02 числа зроблено актовий запис за №01 про народження 23.12.2008 у АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Батьками є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , про що видано свідоцтво про народження від 02.01.2009 серії НОМЕР_3 (а.с.34).
Між позивачем та дружиною 21.12.2022 укладено нотаріально посвідчений договір про участь в утриманні, вихованні та проживання дитини, в якому зафіксовані аспекти такої участі. За умовами даного договору їхній малолітній син залишився постійно проживати з батьком. За домовленості батьків встановлено обов`язок матері сплачувати на утримання дитини аліменти (а.с.38-41).
За рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 07.03.2023, що набрало законної сили 07.04.2023, шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано (а.с.35-37).
Згідно з актами обстеження матеріально-побутових умов від 11.07.2023 №02-18/114, від 02.08.2023 №02-18/129, від 13.09.2023 №147, від 06.10.2023 №02-18/167, від 11.12.2023 №184, від 04.01.2024 №02-18/05, від 05.02.2024 №02-18/25, від 07.03.2024 №02-18/48, складеними комісією виконкому Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, позивач проживає у добрих матеріальних умовах у власному будинку. На його утриманні перебуває неповнолітній син. Мати дитини не зареєстрована у даному домогосподарстві і зі слів сусідів у ньому не проживає (а.с.42-49).
В довідці Банилівської сільської ради від 02-18/1907 від 19.07.2024 зазначено, що у склад сім`ї позивача входить сам позивач і син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.33).
Встановлені вище судом обставини не заперечуються відповідачем, а отже не підлягають доказуванню в силу приписів ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач 31.08.2024 подав рапорт на звільнення з військової служби, який направлено командиру військової частини НОМЕР_1 поштою. Як підставу звільнення позивач вказав пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - утримання та виховання дитини до 18 років (51-53).
Відповідач за результатами розгляду рапорту від 31.08.2024 повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби та повернення рапорту на доопрацювання (лист від 16.09.2024 №3322) (а.с.54-56).
В матеріалах справи міститься також копія рапорту позивача від 15.03.2023 на ім`я командира відповідача про звільнення із лав ЗСУ на підставі абзацу 11, пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.50).
Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в його звільненні з військової служби, звернувся до суду з цим позовом для захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
При вирішенні публічно-правового спору судом застосовані нормативно-правові акти в редакції чинній на момент його виникнення.
Стаття 65 Конституції України наголошує, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Проходження військової служби громадянами України, як це передбачено в ч.2 ст.2 Закону №2232-XII, здійснюється у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Згідно із ч.6 ст.2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону №2232-XII).
Статтею 3 Закону №2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», Закон України «Про Збройні Сили України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, а Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.
Період дії правового режиму воєнного стану на момент виникнення публічно-правового спору в даній справі продовжував тривати.
Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
В Законі №2232-XII врегульовано також питання звільнення з військової служби.
Зокрема, підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб в особливий період передбачені в пункті 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.
Так, у підпункті «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції Закону від 20.06.2024 №3724-IX) зазначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
У свою чергу, в частині дванадцятій статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції Закону від 20.06.2024 №3724-IX), наведений перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які є підставами для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, до якого включено наявність у військовослужбовця дитини (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (абзац 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ).
Отже, звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану, призваного під час мобілізації, який має дитину віком до 18 років можливе за однієї з таких умов: смерті другого з батьків дитини; позбавлення батьківських прав другого з батьків дитини; визнання другого з батьків дитини зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошення померлим, відбування другим з батьків дитини покарання у місцях позбавлення волі, а також за умови самостійного виховання та утримання дитини за рішенням суду.
Позивачем, який має дитину віком до 18 років, не підтверджено наявності на момент подання рапорту від 31.08.2024 жодної з наведених необхідних умов для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин.
За таких обставин, суд вважає, що рішення про відмову в задоволенні рапорту позивача від 31.08.2024 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, відповідачем прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
В підсумку, судом не встановлено правових підстав для визнання протиправним рішення відповідача про відмову в задоволенні рапорту позивача від 31.08.2024 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини та, як наслідок, зобов`язання відповідача до вчинення дій.
З приводу звернення позивача з рапортом від 15.03.2023 про звільнення з лав ЗСУ під час воєнного стану через сімейні обставини, а саме у зв`язку зі самостійним вихованням дитини віком до 18 років, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В своєму позові позивач вказав, що після повернення з лікування отриманих поранень, він звертався до відповідача з таким рапортом, але отримав відмову в прийнятті.
Як вже судом зазначено, в матеріалах даної справи міститься копія рапорту позивача від 15.03.2023 на ім`я командира відповідача про звільнення із лав ЗСУ на підставі абзацу 11, пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.50).
В Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону від 05.02.2023 №2863-IX), зокрема в підпункті «г» пункту другого частини четвертої статті 26, було передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або поважні причини (якщо не висловили бажання продовжувати військову службу), як самостійне виховання дитини (дітей) віком до 18 років.
Позивач звернувшись до суду з даним адміністративним позовом оскаржує рішення відповідача про відмови у звільненні з військової служби, а таке рішення приймалося відповідачем тільки щодо рапорту позивача від 31.08.2024.
З позовними вимогами про оскарження дій відповідача щодо неприйняття рапорту від 15.03.2023 на звільнення з військової служби або бездіяльності відповідача щодо його розгляду позивач до суду в межах даної справи не звернувся, обґрунтувань порушення такими діями чи бездіяльністю його прав, свобод, інтересів, не навів.
Згідно з ч. 2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За таких обставин, у межах даної справи в суду відсутні можливості перевірити дії чи бездіяльність відповідача на їх протиправність відносно рапорту позивача від 15.03.2023.
Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення щодо відмови у звільненні з військової служби за сімейними обставинами та зобов`язання до повторного розгляду рапорту про звільнення з військової служби, не підлягає до задоволення.
Судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій, відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.