Справа № 520/11142/24
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року № 520/11142/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Тітова О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко В.О.,

представника позивача - Шевченко Д.С.,

представника відповідача - Мостової К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 18.03.2024 №249 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ППОП ГУНП в Харківській області», яким до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.03.2024 №132-ОС «По особовому складу», яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника полку поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Харківській області від 14.03.2024 №938/119-21/01-2024 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області невідкладно надати ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді на посаді інспектора взводу №1 роти №3 батальйону №1 полку поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Харківській області, або на рівнозначній посаді;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення по дату фактичного виконання рішення щодо поновлення на службі в поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення (заробітну плату) за період вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на службі в поліції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає, що ГУ НП в Харківській області незаконно звільнили його зі служби чим порушили його права.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 відкрито загальне позовне провадження у адміністративній справі.

Представником ГУ НП в Харківській області подано відзив, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 закрито підготовче провадження по справі. Призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті.

У судове засідання сторони прибули, представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позовних вимог повністю заперечувала.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено таке.

Позивач проходив службу на посаді інспектора взводу №1 роти №3 батальйону №1 полку поліції особливого призначення (ППОП) Головного управління Національної поліції в Харківській області (ГУ НП).

Наказом Відповідача від 05.03.2024 №588 було створено дисциплінарну комісію та призначено службове розслідування за фактом відсутності Позивача на службі з 24.02.2024.

Наказом Відповідача від 18.03.2024 №249 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ППОП ГУНП в Харківській області» застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Наказом Відповідача від 27.03.2024 №132-ОС «По особовому складу» з 27.03.2024 Позивача звільнено зі служби в поліції.

Позивач вважає накази Відповідача від 18.03.2024 №249 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ППОП ГУНП в Харківській області» та від 27.03.2024 №132-ОС «По особовому складу», а також відмову у наданні соціальної відпустки незаконними, у зв`язку із чим звернувся для захисту до суду.

Вирішуючи спір по суті виходив з такого.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, регламентовано Законом України Про Національну поліцію.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Згідно з ч. ч. 1,2ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIIIзатверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі Дисциплінарний статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Приписами ч.1 ст.1 Дисциплінарного Статуту передбачено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Відповідно до положень статті 14 ЗУ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, медіа (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію», Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Дисциплінарний проступок, щодо якого здійснювалось службове розслідування, полягав у порушенні частини 1 статті 64 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 1 частини 3 статті 1 ЗУ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» - недотримання присяги поліцейського, а саме позивач не прибув на службу з 26.02.2024 до 01.03.2024.

Відповідно до частини 1 статті 64 ЗУ «Про Національну поліцію», особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за обставинами прогулу є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Отже, виконання роботодавцем вимог, щодо надання можливості працівнику пояснити причини відсутності на роботі, або спростувати сам факт такої відсутності є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника (постанова Верховного Суду від 12.11.2020 року по справі № 369/9301/18).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази надані сторонами.

Суд зазначає, що у даній справі ключовим є питання щодо належного підтвердження відповідачами обставин вчинення позивачем дисциплінарного проступку - прогулу, а також обсяг на достатність дій роботодавця для встановлення поважності причин відсутності працівника на робочому місці.

Відповідно до частин 1, 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та встановлено судом під час судового засідання від 12.11.2024 на підставі пояснень представника ГУ НП в Харківській області, відповідачами мав складатися акт про відсутність співробітника на роботі, проте таких дій відповідачами не вчинялось акти про відсутність позивача на роботі 26.02.2024, 27.02.2024, 28.02.2024 та 01.03.2024 не складалися.

Відтак, відсутні належні докази фіксації прогулу.

Щодо поважності причин, судом з висновку службового розслідування від 18.03.2024 встановлено, що 14.03.2024 голові дисциплінарної комісії, яка здійснювала службове розслідування, щодо капітана поліції ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення позивача, з приводу обставин дисциплінарної справи.

ОСОБА_1 пояснив свою вимушену відсутність на робочому місці необхідністю догляду за малолітньою дитиною, оскільки мати, дружина позивача, перебувала у службовому відряджені (що підтверджено наявною в матеріалах справи довідкою про відрядження від 10.04.2024 №1175/119-21/01-2024) та залучалася до несення служби.

Попередньо, з 06.02.2024 до 15.02.2024 та з 16.02.2024 ОСОБА_1 перебував на лікарняному для догляду за хворою дитиною (син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

З матеріалів справи судом встановлено, що дружина позивача ОСОБА_3 проходить службу в лавах Національної поліції, а саме займає посаду інспектора взводу №2 роти швидкого реагування «СХІД» полку поліції особливого призначення ГУ НП в Харківській області, тобто в межах підпорядкування одного територіального підрозділу Національної поліції України з ОСОБА_1 ГУ НП в Харківській області.

Разом з тим, ці обставини, в супереч наявним поясненням позивача, з висновку службового розслідування від 18.03.2024 не вбачаються дослідженими відповідачами жодним чином та не враховувались при оцінці поважності причин прогулу.

Суд не заперечує, що дотримання вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України та Закону України "Про Національну поліцію" є обов`язком кожного поліцейського не залежно від того перебуває він під час виконання службових обов`язків чи у позаслужбовий час, що пов`язане з особливостями проходження служби в Національній поліції.

Крім того, з тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.

Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Подібна правова позиція викладена, у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 160/11795/20.

Разом, з тим, суд наголошує, що підставою для застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського є висновок службового розслідування.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби (частина 3 статті 19 ЗУ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України»).

Обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є: усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку; попередня бездоганна поведінка; високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород; вжиття заходів щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди; вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність; вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Для цілей застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення можуть враховуватися й інші, не зазначені у частині четвертій цієї статті, обставини, що пом`якшують відповідальність поліцейського (частини 4-5 статті 19 ЗУ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України»).

Відповідно до ч.1 ст.11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Суд знову зазначає, що частиною 1 статті 12 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Отже, для встановлення дисциплінарного проступку необхідна наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною винною дією чи бездіяльність поліцейського та наслідками у вигляді порушення ним службової дисципліни.

При цьому, під час вирішення питання про наявність/відсутність дисциплінарного проступку у діях/бездіяльності поліцейського необхідно враховувати положення частини 2 статті 13 Дисциплінарного статуту, відповідно до яких дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

Таким чином відповідач мав встановити в ході службового розслідування відсутність крайньої необхідності, що виключала б винність позивача, чи притягувався співробітник попередньо до дисциплінарної відповідальності. Мала бути надана оцінка всім запереченням ОСОБА_1 , щоб встановити беззаперечну очевидність вини позивача, його умисел чи зухвале ставлення до службових обов`язків для застосування до нього одразу такого виду стягнення як звільнення зі служби.

Суд з матеріалів справи та доводів позивача встановив, що причиною невиходу на службу з 26.02.2024 до 01.03.2024 ОСОБА_1 був догляд за дворічною (на момент вчинення проступку) малолітньою дитиною. Позивач зазначав, що мати дитини складала таку саму присягу і також виконує обов`язки співробітника поліції у підрозділі оперативного реагування. Про що позивач безпосередньо зазначає у своїх рапортах та поясненнях до відповідача, а також подавав рапорт про надання йому відпуски по догляду за дитиною.

Разом з тим, відповідач не надав жодної оцінки цим обставинам.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з урахуванням недотримання процедури фіксації вчинення дисциплінарного проступку, неповнотою встановлення обставин дисциплінарної справи відповідачем під час службового розслідування, формальним дослідженням наданих ОСОБА_1 пояснень, притягнення позивача до дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби є протиправним, відтак належним способом захисту та відновлення порушених прав позивача буде скасування наказу від 27.03.2024 №132 о/с про звільнення зі служби ОСОБА_1 ..

За правилами частин першої та сьомої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічне правило щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби також закріплене в пункті 3 частини першої статті 371 КАС України.

Відтак ОСОБА_1 підлягає негайному поновленню на службі відповідачем.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає, що ч.2 ст.235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок №100).

Зокрема, згідно з абз.2 п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз.1 п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тому відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також суд застосовує положення ст.371 КАС України щодо негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Щодо позовної вимоги зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області невідкладно надати ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 18 ЗУ «Про відпустки», після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частин 3-4 статті 20 ЗУ «Про відпустки», відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) одного з батьків дитини про те, що він (вона) вийшов (вийшла) на роботу до закінчення терміну цієї відпустки.

Судом встановлено, що позивачу було відмовлено у наданні зазначеної відпустки, оскільки ним не було долучено до заяви довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки.

Відтак, відповідач діяв в межах покладених на нього обов`язків та відповідно до вимог чинного законодавства, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частин.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.03.2024 №132-ОС «По особовому складу», яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції і на посаді інспектора взводу №1 роти №3 батальйону №1 полку поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Харківській області, або на рівнозначній посаді.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення по день ухвалення рішення суду щодо поновлення на службі в поліції.

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції та стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2024.

Суддя Тітов О.М.