Справа № 200/6637/24
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2024 року Справа№200/6637/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов вмотивовано тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач), як пенсіонер за віком. Позивач зазначив, що до 01.04.2024 року він отримував пенсію, але з 01 квітня 2024 року виплату пенсії було припинено з невідомих йому причин. Станом на 01.07.2024 року відповідач має заборгованість перед ним з пенсійних виплат в сумі 165 000,48 грн. за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року. В 2022 -2023 роках дана заборгованість була частково виплачена. Залишок заборгованості відповідача з пенсії перед позивачем становить 160 510,26 грн. Позивач зауважив, що на адвокатський запит його представника, відповідач не надав обґрунтованої відповіді, на яких підставах та з якого часу припинено було виплату йому та на підставі чого не виплачується заборгованість з пенсії. Відповідач тільки зазначив, що виплату пенсії позивачу призупинено з 01.04.2024 року відповідно до постанови № 637 у зв`язку із непроходженням фізичної ідентифікації особи. Заборгованість у розмірі 160 510,26 грн. за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року відповідач визнає, але не сплачує її за відсутністю фінансування. Позивач зауважив, що відповідач також надав інформацію про нараховані та виплачені суми пенсії за період з січня 2014 по березень 2024 року. Позивач закцентував свою увагу на тому, що на теперішній час він знаходиться на тимчасово окупованій території України в місті Горлівка Донецької області, куди поїхав відвідати власне житло та тимчасово залишився в місті Горлівка за місцем своєї реєстрації та внаслідок спочатку введення карантину по причині розповсюдження коронавірусної хвороби СОVID-19 та закриття перетину КПВВ на пунктах пропуску зі сторони тимчасово окупованої території України, залишився в місті Горлівка Донецької області за місцем своєї реєстрації та не може виїхати на підконтрольну Україні територію. Повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року та введення в Україні військового стану унеможливила його виїзд з тимчасово окупованої території України, внаслідок закриття перетину з даної території незаконними збройними формуваннями. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсійних виплат за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року в розмірі 160 510,26 грн. та дії відповідача щодо припинення нарахування і невиплата йому пенсійних виплат за період з 01 квітня 2024 року по теперішній час є протиправними, оскільки вони порушують його право на отримання пенсії та втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, позивач вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Відповідач надав відзив на адміністративний позов в якому зазначив наступне, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як внутрішньо переміщена особа та отримував пенсію за віком, призначеної відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058. На підставі заяви від 21.06.2018 № 1868 позивача взято на облік Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області у зв`язку зі зміною місця реєстрації внутрішньо переміщеної особи. Починаючи з 01.10.2018 виплата пенсії позивачу здійснювалась шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «Ощадбанк». Нарахована доплата згідно Рішення суду за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року складає 165 000,48 грн, як така, що не передбачена бюджетом Пенсійного фонду України та потребує додаткового фінансування, буде фактично виплачена після відповідного фінансового ресурсу. Відповідач зауважив, що пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводитимуться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік. Нараховані згідно рішення суду пенсійні виплати за минулий період позивачу в розмірі 165 000,48 грн. обліковані відповідачем та включені до переліку отримувачів виплат за минулий період станом на 1 січня 2022 року. Бюджет Пенсійного фонду України на 2022 рік затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 № 1167. Протягом 2022 року відповідно до Порядку № 1165 проведено виплату коштів Позивачу на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в листопаді 2022 року в розмірі 530,00 грн. та у грудні 2022 року в розмірі 2,18 грн. Бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 631 (зі змінами). Протягом 2023 року відповідно до Порядку №1165 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в липні 2023 року в розмірі 557,32 грн., у вересні 2023 року 2093,00 грн., у жовтні 2023 року 1303,00 грн., у листопаді 4,10 грн. та у грудні 2023 року 0,62 грн. Таким чином, загальна сума пенсійних витрат за минулий період, виплачених позивачу, складає 4490,22 грн. Залишок заборгованості з пенсійних виплат позивачу за минулий період, нарахованих на виконання рішення суду станом на 03.10.2024 складає 160 510,26 грн. Відповідач зазначив, що вживав всі можливі заходи з метою виплати заборгованості, а фактична невиплата заборгованості зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Відповідач зауважив, що територіальні органи Пенсійного фонду України опрацьовують наявну інформацію про результати проходження фізичної ідентифікації внутрішньо переміщеними особами, які одержують пенсію, та продовжують виплату пенсії у разі проходження фізичної ідентифікації особою, а для осіб, які взяті на облік як внутрішньо переміщені особи до введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану в Україні та які не проходили фізичну ідентифікацію протягом дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних з поширенням коронавірусної хвороби (СОVІD-19), спричиненої коронавірусом, продовжують виплату пенсії - до 31.03.2024, а після цієї дати - у разі проходження особою фізичної ідентифікації. Починаючи з 1 лютого 2024 року соціальні виплати не нараховуються особам, які є внутрішньо переміщеними особами, одержують соціальні виплати через акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» з використанням платіжної картки, строк дії якої перевищує один рік, і протягом року за такою платіжною карткою не проводилися видаткові операції одержувачем. Таким чином, з 01.04.2024 виплату пенсії позивачеві автоматично призупинено на підставі інформації наданої акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (форма рішення територіального органу Пенсійного фонду України про припинення пенсії чинним законодавством не затверджена). Станом на 03.10.2024 позивачем фізичну ідентифікацію будь-яким із зазначених способів, визначених Постановою № 637, не пройдено, нарахування пенсії з 01.04.2024 не проводилось. З урахуванням вищенаведеного відповідач вважає, що оскільки ним не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, то підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Відповідач звернув увагу, що відсутні підстави для застосування положень пункту 1 частини другої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України у спірних правовідносинах, оскільки негайно виконуються рішення суду при присудженні виплати вже нарахованої пенсії, що не має місця в даному випадку, оскільки передумовою для виплати коштів є їх обрахунок та стягнути можливо лише ті суми, які підтверджені документально, тобто, ті, які на час розгляду справи є обрахованими. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні). Заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволено. Визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та поновлений пропущений строк звернення з позовом до адміністративного суду за даним позовом. Звільнено позивача від сплати судового збору. Встановлений відповідачу строк для надання на адресу суду: відзиву на позовну заяву та докази на підтвердження зазначеного у ньому. Клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у відповідача: пенсійну справу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , починаючи з 01.01.2016 року, довідку нарахованої та виплаченої позивачу пенсії з 01 січня 2016 року по теперішній час; рішення прийняте Головним управлінням про зупинення виплати позивачу пенсії з 01.04.2024 або ж письмові пояснення з приводу підстав зупинення виплати пенсії та докази ознайомлення позивача з рішенням про припинення/призупинення виплати пенсії; протоколи з пенсійної справи позивача про проведені перерахунки пенсії починаючи з 15.05.2018 року по теперішній час; докази перебування пенсійної справи позивача як внутрішньо переміщеної особи на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області до 15.05.2018 року; письмові пояснення з приводу не виплати нарахованої позивачу за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 суми пенсії у розмірі 165 000,48 грн. обліковані в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, про що свідчить наявний кабінет електронного суду у представника позивача адвоката Ракова А.В. та відповідача, що вбачається з відповідної відмітки «наявність кабінету ЕС» та «доставлено» де в графі «дата встановлення статусу» зазначено 30.09.2024 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта серії НОМЕР_2 виданим Калінінським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області від 09.03.2002 року. Позивач є внутрішньо переміщеною особою відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки від 15.05.2018 №, за якою фактичне місце проживання/перебування зазначене АДРЕСА_2 . Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги виданої обласною МСЕК №6 Серії ДОН 04, №078668 від 13.05.2009 та довідкою серії ДОН-07 №011033 виданої Обласною МСЕК №6 від 13.05.2009.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем по праві, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як отримувач пенсії за віком призначеної йому відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (), в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом зазначив у ньому: - «До 01.04.2024 року Позивач отримував пенсію, однак з 01 квітня 2024 року виплату пенсії позивачу було припинено з невідомих йому причин. Станом на 01.07.2024 року Відповідач має заборгованість перед Позивачем з пенсійних виплат в сумі 165 000,48 грн. за період з 01.07.2016 року по 30.09.2018 року. В 2022-2023 роках Відповідач частково виплатив заборгованість. Залишок заборгованості Відповідача з пенсії перед Позивачем становить 160 510,26 грн. Не дочекавшись виплати заборгованості з пенсії та поновлення поточних пенсійних виплат, Позивач звернувся за правничою допомогою.».

Судом встановлено, що представником позивача адвокатом Раковим А.В. на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області був зініційований адвокатський запит від 29.06.2024 року №95, в якому адвокат просив повідомити: на яких підставах припинена виплата пенсійних виплат, не сплачується заборгованість з пенсійних виплат та поточні пенсійні виплати позивачу, надавши відповідне рішення, протоколи, постанову (розпорядження); повідомити розмір нарахованої суми заборгованості з пенсійних виплат та період, за який утворилася вказана заборгованість; надати засвідчені відомості про нараховані та виплачені пенсійні виплати за період з 01 січня 2014 року по теперішній час позивачу.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було надано відповідь від 03.07.2024 року №0500-0202-8/68532, наступного змісту (суд наводить цитування виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог): - «За даними електронної пенсійної справи ОСОБА_1 перебував на обліку, як внутрішньо переміщена особа, в управлінні Пенсійного фонду України в м. Нова Каховка Херсонської області. Виплату пенсії в зазначеному управлінні було призупинено з 01.07.2016. На підставі особової заяви від 15.05.2018 та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.05.2018 № електронну пенсійну справу ОСОБА_1 взято на облік в Головному управлінні (з дислокацією в м. Торецьке). Пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб здійснюється згідно з чинним законодавством, у тому числі з урахуванням вимог: Закону України від 20.10.2014 №1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі-Закон №1706); постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - постанова №637). Виплату поточної пенсії ОСОБА_1 було розпочато з 01.10.2018 на банківський рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк». В подальшому пенсія виплачувалась щомісяця відповідно до діючого законодавства. Надаємо із електронної пенсійної справи ОСОБА_1 інформацію щодо нарахування та виплати пенсії за період з 2014 року по 2024 рік. Механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі-пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам органами Пенсійного фонду України, визначений «Порядком виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165 (далі - Порядок №1165). Відповідно до Порядку №1165 пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів Державного бюджету України на відповідний рік. Облік сум пенсійних виплат за минулий період ведеться територіальними органами Пенсійного фонду України, в яких особи перебувають на обліку як одержувачі пенсій, в базах даних одержувачів пенсій (електронних пенсійних справах) на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України про відновлення виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), а також про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб або осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території (за наявності нарахованих сум, що підлягають виплаті за період до місяця відновлення виплати пенсій або до місяця смерті особи) (далі - рішення), та у сформованому на їх підставі переліку отримувачів виплат за минулий період (далі - перелік отримувачів). Пенсійні виплати за минулий період згідно з Порядком №1165 проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 Порядку №1165, відповідно до бюджетного розпису. Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів. У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів. Таким чином, нарахована за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 сума пенсії 165 000.48грн облікована в Головному управлінні та включена до переліку отримувачів станом на 31.12.2021. Відповідно до означеного Порядку №1165 ОСОБА_1 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень: в листопаді 2022 року - 530.00 грн; в грудні 2022 року - 2.18 грн, в липні 2023 року - 557.32 грн, в вересні 2023 року - 2093.00 грн., в жовтні 2023 року - 1303.00 грн., в листопаді 2023 року - 4.10 грн. та в грудні 2023 - 0.62 грн. Залишок станом на 01.07.2024 складає 160 510.26 грн. Водночас повідомляємо, виплату пенсії ОСОБА_1 призупинено з 01.04.2024 відповідно до постанови №637 у зв`язку із непроходженням фізичної ідентифікації особи. Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно пройти фізичну ідентифікацію особи в один із способів, зазначених в постанові №637.».

Відповідачем до вищенаведеної відповіді була надана копія інформації про виплату пенсії позивачу станом на 03.07.2024 ППВП ПФУ, з якої судом було встановлено, що позивачу нараховувалась та виплачувалась востаннє у березні 2024 року, тобто з 01 квітня 2024 року пенсійні виплати були призупинені.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи, а саме, позовної заяви, відзиву на адміністративний позов та інших вищезазначених доказів, судом встановлено, що пенсійні виплати ОСОБА_1 були призупинені з 01.04.2024 року по теперішній час, доказів сплати заборгованості, так само як і доказів поновлення пенсійних виплат, відповідачем до суду не надано.

Судом відповідно до ухвали від 30.09.2024 року у відповідача були витребувані наступні докази: пенсійну справу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , починаючи з 01.01.2016 року, довідку нарахованої та виплаченої позивачу пенсії з 01 січня 2016 року по теперішній час; рішення прийняте Головним управлінням про зупинення виплати позивачу пенсії з 01.04.2024 або ж письмові пояснення з приводу підстав зупинення виплати пенсії та докази ознайомлення позивача з рішенням про припинення/призупинення виплати пенсії; протоколи з пенсійної справи позивача про проведені перерахунки пенсії починаючи з 15.05.2018 року по теперішній час; докази перебування пенсійної справи позивача як внутрішньо переміщеної особи на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області до 15.05.2018 року; письмові пояснення з приводу не виплати нарахованої позивачу за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 суми пенсії у розмірі 165 000,48 грн. обліковані в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Відповідач, надаючи відзив на позовну заяву зазначив: - «Починаючи з 1 лютого 2024 р. соціальні виплати не нараховуються особам, які є внутрішньо переміщеними особами, одержують соціальні виплати через акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» з використанням платіжної картки, строк дії якої перевищує один рік, і протягом року за такою платіжною карткою не проводилися видаткові операції одержувачем. Таким чином, з 01.04.2024 виплату пенсії Позивачеві автоматично призупинено на підставі інформації наданої акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (форма рішення територіального органу Пенсійного фонду України про припинення пенсії чинним законодавством не затверджена). Станом на 03.10.2024 Позивачем фізичну ідентифікацію будь-яким із зазначених способів, визначених Постановою № 637, не пройдено, нарахування пенсії з 01.04.2024 не проводилось.».

Щодо іншого питання відповідач зазначив: - «На підставі заяви від 21.06.2018 № 1868 Позивача взято на облік Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області у зв`язку зі зміною місця реєстрації внутрішньо переміщеної особи. Починаючи з 01.10.2018 виплата пенсії Позивачу здійснювалась шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «Ощадбанк». Нарахована доплата згідно Рішення суду за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 складає 165000,48 грн., як така, що не передбачена бюджетом Пенсійного фонду України та потребує додаткового фінансування, буде фактично виплачена після відповідного фінансового ресурсу. […]. Таким чином нараховані згідно Рішення суду пенсійні виплати за минулий період Позивачу в розмірі 165000,48грн обліковані Відповідачем та включені до переліку отримувачів виплат за минулий період станом на 1 січня 2022 року. Бюджет Пенсійного фонду України на 2022 рік затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 № 1167. Протягом 2022 року відповідно до Порядку № 1165 проведено виплату коштів Позивачу на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в листопаді 2022 року в розмірі 530,00 грн. та у грудні 2022 року в розмірі 2,18 грн. Бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 631 (зі змінами). Протягом 2023 року відповідно до Порядку № 1165 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в липні 2023 року в розмірі 557,32 грн, у вересні 2023 року 2093,00 грн., у жовтні 2023 року 1303,00 грн., у листопаді 4,10 грн. та у грудні 2023 року 0,62 грн. Таким чином, загальна сума пенсійних витрат за минулий період, виплачених Позивачу, складає 4490,22 грн. Залишок заборгованості з пенсійних виплат Позивачу за минулий період, нарахованих на виконання Рішення суду станом на 03.10.2024 складає 160510,26 грн.».

Позивач не заперечує щодо суми стосовно залишку заборгованості з пенсійних виплат за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року нарахованих на виконання рішення суду, оскільки зазначає у позовній заяві: - «Вважаємо, що бездіяльність Відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсійних виплат за період з 01.07.2016 року по 30.09.2018 року в розмірі 160 510,26 грн.[…].».

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, позивач просить суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії за віком позивачу з 1 квітня 2024 року та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на його користь заборгованість з пенсійних виплат за період з 01 липня 2016 року по 30 вересня 2018 року та за період з 01 квітня 2024 року по 30 вересня 2024 року в розмірі 268 206,90 грн. та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу з 01 жовтня 2024 року.

Щодо складових суми зазначених у прохальній частині позовної заяви, позивач наводить свої розрахунки, а саме: - «Згідно наданого Відповідачем розрахунку заборгованість з 01.04.2024 року по 30.09.2024 року складає 107 696,64, з розрахунку: (17 949,44 грн х 6 міс). Тобто всього заборгованість Відповідача перед Позивачем по пенсії становить 268 206,90 грн.».

Таким чином, зазначена позивачем сума до стягнення складається з, вже нарахованої суми відповідно до рішення суду за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року з урахуванням вже виплаченої частково заборгованості 160 510,26 грн.; та самостійно розрахованої позивачем суми пенсійних виплат, яка складається за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 року, тобто 6 місяців х 17 949,44 грн. (остання пенсійна виплата яка була виплачена позивачу за березень 2024 року перед зупиненням нарахування та виплати), що становить 107 696,64 грн.

Отже, спірним питанням є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати призначеної позивачу пенсії та відмови виплачувати пенсію за період з 01.04.2024 року, стягнення вже нарахованих сум пенсії на виконання рішення суду за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року у сумі 160 510,76 грн. та стягнення пенсійних виплат за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 року розрахованих позивачем самостійно у розмірі 107 696,64 грн. та відновлення нарахування та виплати позивачу пенсії починаючи з 01 жовтня 2024 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058).

Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 січня 2020 року у справі №489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.

Згідно статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії виплачуються за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV (чинного на час виникнення спірних правовідносин) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 49 вказаного Закону, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Як вбачається з відповіді відповідача від 03.07.2024 за №0500-0202-8/68532 та його же відзиву на позовну заяву, підставою припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01.04.2024 року є не проходження позивачем фізичної ідентифікації особи відповідно до постанови №637.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у відповідача зокрема було витребувано - рішення прийняте Головним управлінням про зупинення виплати позивачу пенсії з 01.04.2024 або ж письмові пояснення з приводу підстав зупинення виплати пенсії та докази ознайомлення позивача з рішенням про припинення/призупинення виплати пенсії.

Відповідачем на виконання вимог ухвали суду не було надано витребуваного рішення, а лише в відзиві на позовну заяву було зазначено: - «Починаючи з 1 лютого 2024 р. соціальні виплати не нараховуються особам, які є внутрішньо переміщеними особами, одержують соціальні виплати через акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» з використанням платіжної картки, строк дії якої перевищує один рік, і протягом року за такою платіжною карткою не проводилися видаткові операції одержувачем. Таким чином, з 01.04.2024 виплату пенсії Позивачеві автоматично призупинено на підставі інформації наданої акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (форма рішення територіального органу Пенсійного фонду України про припинення пенсії чинним законодавством не затверджена). Станом на 03.10.2024 Позивачем фізичну ідентифікацію будь-яким із зазначених способів, визначених Постановою № 637, не пройдено, нарахування пенсії з 01.04.2024 не проводилось.».

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про відсутність взагалі цих рішень у відповідача.

Суд вже зазначав, що згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV (чинною на час зупинення виплати пенсії станом на 01.04.2024 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд наголошує, що Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа №243/6391/17) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, жодного рішення про призупинення виплати пенсії позивачу з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідачем не приймалось.

Суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте судом встановлено, що виплата пенсії позивачу зупинена, оскільки він не пройшов фізичну ідентифікацію особи в один із способів зазначених в постанові Кабінету Міністрів України №637 та з 01.04.2024 року виплату пенсії призупинено.

Водночас Закон №1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії.

Будь-які мотиви з посиланням на встановлену законом підставу для припинення, зупинення чи призупинення виплати позивачу пенсії, пенсійним органом не наведені та в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте, наведені положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII).

Відповідно до встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що нездійснення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Припиняючи нарахування та виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. Право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що припинення виплати пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність припинення відповідачем нарахування та виплати позивачу пенсії починаючи з 01.04.2024 року.

Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що зупинення нарахування та виплати позивачу пенсії відбулось з 01.04.2024 року по теперішній час. Ці обставини доведені та підтвердженні наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується відповідачем по справі.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати позивачу з 01 квітня 2024 року раніше призначеної пенсії за віком слід визнати протиправними та як наслідок зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити позивачу нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком починаючи з 01 квітня 2024 року із виплатою виниклої заборгованості за цей період.

Щодо позовних вимог позивача стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на його користь заборгованість з пенсійних виплат за період з 01 липня 2016 року по 30 вересня 2018 року та за період з 01 квітня 2024 року по 30 вересня 2024 року в розмірі 268 206,90 грн., суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії, що підтверджується зазначеним у його відповіді від 03.07.2024: - «Таким чином, нарахована за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 сума пенсії 165000.48грн облікована в Головному управлінні та включена до переліку отримувачів станом на 31.12.2021. Відповідно до означеного Порядку №1165 ОСОБА_1 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень: в листопаді 2022 року - 530.00 грн; в грудні 2022 року - 2.18 грн, в липні 2023 року - 557.32 грн, в вересні 2023 року - 2093.00 грн, в жовтні 2023 року - 1303.00 грн, в листопаді 2023 року - 4.10 грн та в грудні 2023 - 0.62 грн. Залишок станом на 01.07.2024 складає 160510.26 грн.», та зазначеним у його відзиві на позовну заяву: - «Нарахована доплата згідно Рішення суду за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 складає 165000,48 грн, як така, що не передбачена бюджетом Пенсійного фонду України та потребує додаткового фінансування, буде фактично виплачена після відповідного фінансового ресурсу. […]. Залишок заборгованості з пенсійних виплат Позивачу за минулий період, нарахованих на виконання Рішення суду станом на 03.10.2024 складає 160510,26 грн.».

Відповідач наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено на підставі Порядку № 1165 при надходженні відповідних коштів з Державного бюджету України до бюджету Пенсійного фонду України.

У преамбулі до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, Порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд зазначає, що положеннями статей 9 та 47 Закону № 1058-VI встановлено, зокрема, що пенсія за віком призначається та виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

При цьому, за положенням ст. 46 цього Закону, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до частини 2статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених у статтях 85, 87 Конституції України. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Згідно з приписами статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади.

Відповідно до статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Аналогічні положення стосовно основних завдань Кабінету Міністрів України також містить у собі частина 1 статті 2 Закону України від 27 лютого 2014 року №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон №794-VII), де зазначено, що до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики, політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону №794-VII, Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці, зокрема: забезпечує проведення державної економічної політики, здійснює прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечує розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; забезпечує проведення державної фінансової та податкової політики, сприяє стабільності грошової одиниці України; розробляє та схвалює Бюджетну декларацію, розробляє проекти законів про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; приймає рішення про використання коштів резервного фонду Державного бюджету України; організовує та забезпечує здійснення митної справи.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону №794-VII, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Разом з тим, відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Саме до повноважень Верховної Ради України, згідно з пунктами 3 та 4 частини 1 статті 85 Конституції України належить прийняття законів, затвердження Державного бюджету України та внесення змін до нього, контроль за виконанням Державного бюджету України, прийняття рішення щодо звіту про його виконання.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України неодноразово роз`яснював, що: - «право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини 1 статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина 2 статті 8 Конституції України)» (Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року №15-рп/2000);

- «права делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади (у даному випадку Кабінету Міністрів України) Конституцією України не передбачено» (Рішення Конституційного Суду України від 9 жовтня 2008 року №22-рп/2008).

Делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади порушує вимоги Основного Закону України, згідно з яким органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6), а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19); прийняття законів належить до повноважень парламенту - Верховної Ради України як єдиного законодавчого органу в Україні (Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 2009 року №15-рп/2009).

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Як зазначалось, порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом № 1058-VI.

Жодних змін до Закону № 1058-VI з приводу особливостей виплати пенсіонерам, як і внутрішньо переміщеним особам, заборгованості по пенсії Верховною Радою не приймалось.

Встановлення Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій, не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України, від обов`язку виконання приписів Закону № 1058-VI та здійснити таку виплату, та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсійної виплати, суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини "Лелас проти Хорватії" Суд звертав увагу на те, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу".

У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини "... підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…".

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Враховуючи, що Порядок № 1165 не є законом, а є підзаконними нормативно-правовим актом, який має нижчу юридичну силу та значно звужує встановлене законодавством право позивача на отримання належних йому пенсійних виплат, застосування його приписів відповідачем у спірних правовідносинах є вочевидь протиправним.

Отже, Порядок № 1165 визначає додаткові умови виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій за минулий період, що не передбачені Конституцією України та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Положення Порядку № 1165 жодним чином не перешкоджають вирішенню вказаного питання отримання заборгованості з пенсій в судовому порядку на користь відповідних отримувачів.

Також суд зазначає, що вказаний Порядок та інші Порядки на які посилається відповідач, не є законами, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем.

Суд вважає за необхідне зауважити, що підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави. У спірних правовідносинах, відповідач не врахував положення Закону, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

Суд наголошує, що положення Порядків обмежують осіб, що належать до ВПО та пенсіонерів які змінили місця проживання, у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

Зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Аналогічну правову позицію викладено в зразковій справі №805/402/18-а, а також, постановах Верховного суду від 14.03.2018 у справі №243/6815/17, від 06.03.2018 у справі №243/6753/17, від 26.06.2018 у справі №185/5578/17, від 04.07.2018 у справі № 185/9746/16-а.

Отже, правових підстав для невиплати заборгованості по пенсійним виплатам судом не встановлено.

Що стосується обраного позивачем способу захисту у вигляді стягнення з відповідача сум, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Разом з цим, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матеус проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Враховуючи викладене, підлягають задоволенню позовні вимоги позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по пенсії за період з 01 липня 2016 по 30 вересня 2018 року у сумі 160 510, 26 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача пенсійних виплат за період з 01 квітня 2024 по 30 вересня 2024 року в розмірі 107 696,64 грн., розрахованих позивачем самостійно, що належним чином відображено в позовній заяві: - «Згідно наданого Відповідачем розрахунку заборгованість з 01.04.2024 року по 30.09.2024 року складає 107 696,64, з розрахунку: (17 949,44 грн х 6 міс).».

Суд зауважує позивача, що: по-перше, згідно наявних доказів в матеріалах справи, розрахунок пенсійних виплат належних позивачу за період з 01 квітня 2024 по 30 вересня 2024 року відповідачем не здійснений, крім того, нарахування пенсійних виплат в даному випадку відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області; по-друге, спірним питанням в цій справі, з урахуванням наданих сторонами доказів, є припинення нарахування та виплати позивачу пенсії з 01 квітня 2024 року та стягнення вже нарахованої суми пенсії за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року. Отже в даному випадку, оскільки перерахунок відповідачем пенсійних виплат за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 року ще не проведений, суми, які підлягають стягненню - суду невідомі за цей період, таким чином суд вважає позовні вимоги в цій частині передчасними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині допустити до негайного виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи, що предмет судового розгляду в цій справі не стосується стягнення з відповідача на користь позивача конкретної суми пенсійних виплат за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 року, тому у суду відсутні правові підстави для допуску рішення суду до негайного виконання в цій частині позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 816/301/16.

Відповідно до приписів ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати позивачу з 01 квітня 2024 року раніше призначеної пенсії за віком слід визнати протиправними та як наслідок зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити позивачу нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком починаючи з 01 квітня 2024 року із виплатою виниклої заборгованості за цей період, та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по пенсії за період з 01 липня 2016 по 30 вересня 2018 року у сумі 160 510,26 грн.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ухвали суду від 30.09.2024 року позивач був звільнений від сплати судового збору, таким чином підстави для розподілу судового збору по цій справі відсутні.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись нормами ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01 квітня 2024 року раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2024 року із виплатою виниклої заборгованості за цей період.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по пенсії за період з 01 липня 2016 по 30 вересня 2018 року у сумі 160 510 (сто шістдесят тисяч п`ятсот десять) гривень 26 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29 листопада 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець