Справа № 380/14786/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року Справа № 380/14786/24 пров. № А/857/20667/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року (суддя Сподарик Н.І., м.Львів), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність в/ч, яка виразилась у не нарахуванні та не виплаті позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексації грошового забезпечення в повному розмірі, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року;

зобов`язати в/ч нарахувати та виплатити позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексацію грошового забезпечення в повному розмірі, з урахуванням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, з урахуванням раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність в/ч, яка виразилась у не нарахуванні та не виплаті позивачу за період з 01.03.2018 по 13.08.2023 індексації грошового забезпечення в повному розмірі у фіксованій величині 4426,48 грн в місяць;

зобов`язати в/ч нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 13.08.2023 індексації грошового забезпечення в повному розмірі, з урахуванням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення у фіксованій величині 4426,48 грн в місяць, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального права просить таку скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі вказує, що строк звернення до суду щодо вимоги нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.07.2022 відповідно до положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) у редакції, чинній до 19.07.2022, не обмежене будь-яким строком.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для звернення з цим позовом в межах тримісячного строку звернення до суду за захистом своїх прав, а тому не визнає поважними вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

З матеріалів справи видно, що позивач звернувся до суду 12.07.2024. Разом із позовною заявою, подав заяву, в якій просив поновити строк для звернення до суду. Зазначив, що позивача було виключено із списків особового складу в/ч та знято зі всіх видів забезпечення, при цьому позивачем не було одержано письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, а саме розрахунку індексації грошового забезпечення. Стверджував, що чинним законодавством не передбачено включення інформації щодо нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення військовослужбовцю при звільненні, тому позивачу не було відомо про суму нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення. Зважаючи на викладене, просив суд строк звернення до суду поновити.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Підставою для постановлення вказаної ухвали було те, що позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання позовної заяви, в якій вказати відомі засоби зв`язку відповідача у справі, подати клопотання про поновлення строку звернення до суду та докази у підтвердження викладеного у такому клопотанні з обґрунтуванням поважності причин пропуску звернення до суду.

Вказана ухвала мотивована тим, що позивач звільнений з військової служби, виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.08.2023 (тобто у час, коли частина друга статті 233 КЗпП діяла у новій редакції). Таким чином, датою виникнення спірних правовідносин є 13.08.2023. З даним позовом позивач звернувся до суду 12.07.2024, тобто з пропуском встановленого частиною другою статті 233 КЗпП тримісячного строку звернення до суду, який був продовжений до 30.06.2023 (з урахуванням строку дії карантину).

На виконання вимог вказаної ухвали представник позивача подав до суду першої інстанції заяву про поновлення процесуального строку, мотивуючи тим, що на момент виникнення спірних правовідносин, частина другої статті 233 КЗпП діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Вказав, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Приписами статті 122 КАС передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед статтею 122 КАС.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі Закон № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів позовної заяви видно, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби, виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.08.2023. Тобто позивач залишив військову службу після 19.07.2022, отже, на спірні відносини поширюються норми статті 233 КЗпП у редакції Закону № 2352-IX.

Позивач оспорив у судовому порядку дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення лише 12.07.2024, тобто з пропуском строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання скаржника на частину другу статті 233 КЗпП в контексті того, що про порушення своїх прав він не знав у зв`язку з не одержанням ним від роботодавця письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Тут слід звернути увагу, що приписами частини другої статті 233 КЗпП встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У свою чергу, стаття 116 КЗпП регулює питання строків розрахунку при звільненні. Зокрема, в частині другій цієї статті йдеться про обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника в день звільнення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні).

Отже, дата отримання позивачем письмового повідомлення мала б значення у тому разі, якби спір був пов`язаний із виплатою усіх сум, що належать працівникові при звільненні, і строк звернення з таким позовом регулювався б частиною другою статті 233 КЗпП.

Натомість, у цій справі вирішується трудовий спір про стягнення індексації грошового забезпечення, що є складовою заробітної плати, і строк звернення з таким позовом установлений частиною першою статті 233 КЗпП та становить три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказане узгоджується з позицією ВС у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові 12 вересня 2024 року у справі № 200/5637/23.

Отже, вказаний тримісячний строк позивачем пропущено.

Разом з тим, як встановлено вище, позивача звільнено 13.08.2023. Отже, при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП відповідач був зобов`язаний виплатити всі суми, що йому належать, включно з заробітною платою (до складу якої, зокрема, включається індексація грошового забезпечення) за період з 01.08.2023 по 13.08.2023.

Окрім того, роботодавець повинен був письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) в день їх виплати.

Відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Тому до правовідносин щодо оскарження бездіяльності, яка виразилась у не нарахуванні та не виплаті позивачу за період з 01.08.2023 по 13.08.2023 індексації грошового забезпечення, підлягає застосовуванню частина друга статті 234 КЗпП.

З приводу поважності причин пропуску строку звернення до суду суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 120 КАС перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Крім того, доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

ВС неодноразово зауважував, що інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності в адміністративно-процесуальних відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вказані висновки були застосовані ВС, зокрема у постановах від 17 липня 2019 року у справі №821/2004/17, від 20 травня 2020 року у справі №826/14598/16 та від 18 серпня 2022 року у справі №240/41471/21.

У постанові від 24 вересня 2019 року по справі №420/6389/18 ВС зауважив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата (далі ВП) ВС у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже відсутність реалізації цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВП ВС від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23.

Як видно з матеріалів позовної заяви, позивач звільнений з військової служби, виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.08.2023, а з позовом звернувся до суду 12.07.2024.

В матеріалах позовної заяви та в апеляційній скарзі позивача немає належних доказів, які б вказували на поважність причин пропуску останнім строку звернення до адміністративного суду із цим позовом.

Окрім того, у матеріалах справи не містяться відомості про те, що, отримавши при звільненні заробітну плату за відпрацьований період з 01.08.2023 по 13.08.2023 у меншому розмірі, позивач без зволікань та протягом розумного строку вчиняв будь-які активні дії, спрямовані на з`ясування інформації щодо здійснення такої виплати.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що триваюча пасивна поведінка позивача щодо не вчинення дій для реалізації свого права не свідчить про існування таких обставин, які перешкоджали позивачу дізнатися про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Отже, в частині позовних вимог щодо визнання бездіяльності протиправною то зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2023 по 13.08.2023 у позивача відсутні поважні причини на поновлення строку звернення до суду.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач з цим позовом до суду звернувся тільки 12.07.2024, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов поданий з пропуском строків на звернення, визначених статтею 122 КАС.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич