Справа № 160/21139/24
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
Зобов`язати відповідача: поновити виплату пенсії Позивачці з 09.1993 року з перерахунком відповідно до Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", усунутись від запровадження окремого порядку поновлення пенсії позивачки, не встановленого в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; усунутись від опрацювання справи Позивачки в режимі "макетної обробки";
скасувати позначку в "особливостях" пенсійної справи позивачки "не підлягає МП. признач. за ріш. суду в твердому розмірі", а в графі ознаки роботи - "Працює"; скасувати нарахування суми 0.14 гривен в місяц - що не є пенсієй; здійснити розрахунок та виплату недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 09.1993 року з урахуванням її осучаснення відповідно до ст.27, 28 та ч.2, 3 ст. 42 та пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та від 20 лютого 2019 р. № 124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", в чинній редакції на момент нарахування до фактичної виплати пенсії Позивачці, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, на визначений нею банківський рахунок.
22 серпня 2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, яка доставлена до електронного кабінету відповідача.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
21 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, у якій представник позивачки зазначив, що у Відповідача відсутні підстави для відмови у поновленні виплати пенсії Позивачці з 07.10.2009 року, а аргументи відзиву не обґрунтовані.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 29.07.2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Меламед Вадим Борисович, діючи на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності від 25.02.2021 року, виданої у Державі Ізраїль, м. Хайфа, листом за вих.№4262 направив на адресу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заяву ОСОБА_1 від 25.02.2021 року про поновлення виплати їй пенсії за віком, яка підписана особисто ОСОБА_1 та апостильована згідно з засвідченням підпису №043/2021 від 21.03.2021р., разом із якою також направив відповідний пакет документів до цієї заяви, зокрема, належним чином засвідчені копії: довіреності представника, посвідчення особи, ІПН, трудової книжки, диплома № НОМЕР_1 , свідоцтва про право на зайняття правовою діяльністю; оригіналу: апостильованої особистої заяви про поновлення пенсії та заяви про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії ОСОБА_1 , ордеру про надання правової допомоги.
Листом від 04.08.2021р. за вих.№0400-010305-8/103038 «Про розгляд заяви на поновлення пенсії ОСОБА_2 » ГУ ПФУ у Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що відповідно до п.1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, при цьому, відповідно до ст.242 ЦК України представниками за законом є батьки (усиновлювачі) щодо своїх малолітніх та неповнолітніх дітей; опікун щодо малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною; або інша особа у встановлених законом випадках, відтак, вивчивши надані до заяви ОСОБА_1 документи, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачеві виплати пенсії за віком.
Не погодившись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 по справі № 160/23727/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладену в листі від 04.08.2021 за вих. № 0400-010305-8/103038. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 25.02.2021 року, подану її представником 29.07.2021, з урахуванням правових висновків суду, викладених у цьому рішенні.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянуто заяву від 25.02.2021 та додані документи, які надані довіреною особою ОСОБА_3 , щодо поновлення виплати пенсії. За результатами розгляду заяви було прийнято рішення від 31.08.2023 за № 160/23727/21 про відмову у поновленні пенсії за віком.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2024 по справі № 160/5763/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.02.2021, подану її представником 29.07.2021, про поновлення виплати пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.02.2021, подану її представником 29.07.2021, про поновлення пенсії та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На виконання вказаного рішення та під час розгляду документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було встановлено, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю у березні 1993 року.

Відділом перерахунків пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було надіслано запит до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Шевченківському районі з проханням надати пенсійну справу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки по досягненню пенсійного віку ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй управлінням праці та соціального захисту населення м. Дніпро до виїзду за кордон.

Листом від 31.08.2023 Центральне управління соціального захисту населення повідомило про відсутність на зберіганні архівної пенсійної справи.

На підставі наявних документів пенсійна справа ОСОБА_1 була відновлена і проведено розрахунок пенсії з дати призначення до дати виїзду за кордон. Розмір пенсії станом на березень 1993 року становив 13800,00 крб (0,14 грн).

На підставі листа від 02.04.2024 за вих. № 0400-010305-5/64711, рішенням №54 від 17.06.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 25.02.2021 поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі 0,14 грн.

Позивачка не погодившись із вказаними діями та рішенням відповідача звернулась до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст.46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення/поновлення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листах №118989-18 від 20.06.2018 року та №1145/03.20-26 є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".

Аналогічна правова позиція викладена в зразковій справі Верховного суду України №805/402/18-а.

Таким чином, пенсії, призначені до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Цим Законом не передбачена така підстава для припинення пенсії, як перебування пенсіонера за кордоном, оскільки п.2 ч.1 ст.49, який містив такі підстави для припинення пенсії Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 визнано неконституційним.

Отже, відповідач протиправно поновив позивачці пенсію з 25.02.2021 року, а не з 07.10.2009, дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного закону.

Таким чином, саме з 07.10.2009 року управління ПФУ має відновити виплату пенсії позивачці, яка виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Суд, зауважує що вимога позивача про поновлення пенсії з вересня 1993 року не підлягає задоволенню, враховуючи вищевикладене.

Вирішуючи питання щодо протиправності розміру призначеної пенсії з дати призначення до дати виїзду за кордон, розмір якої становить 0,14 грн, суд виходить з такого.

Правова позиція щодо вирішення спірних правовідносин у вказаній категорії справ викладена Великою Палатою Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058 свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження щодо виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У вказаній справі відповідач не навів жодних доказів того, що:

відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;

наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, не проведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо встановлення позивачу пенсії в розмірі 0,14 грн є очевидно протиправними та такими, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України.

В свою чергу, суд вважає, що вимоги про скасування протоколу/рішення № 54 від 17.06.2024 задоволенню не підлягають, оскільки в частині поновлення пенсії воно прийнято правомірно, а в частині дати з якої відбулось поновленнята визначення розміру пенсії неправомірно.

За таких умов, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде досягнуто не скасуванням зазначеного рішення, а шляхом зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачці пенсії з 07.10.2009.

Також, суд не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача проводити перерахунок пенсії (її осучаснення) відповідно до ст.27, 28 та ч.2, 3 ст. 42 та пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та від 20.02.2019 №124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році».

Так, наприклад, пункти 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» запроваджені лише з 2017 року, а відповідно не можуть враховуватись при визначенні розміру пенсії у 2009 році.

Аналогічний висновок викладено у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 280/1104/24.

Суд зазначає, що саме відповідач має обов`язок визначити законодавство України, яке було чинне протягом кожного періоду починаючи з 07.10.2009 та здійснити розрахунок пенсії позивача із урахуванням заробітної плати (доходу) позивача, коефіцієнту стажу позивача, а також з урахуванням всіх доплат, індексацій, підвищень пенсії, які запроваджувались та змінювались починаючи з 07.10.2009 для пенсіонерів, що одержують пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу пенсії з 07.10.2009 року із урахуванням заробітної плати (доходу) позивача, коефіцієнту стажу позивача, а також з урахуванням всіх доплат, індексацій, підвищень пенсії, які запроваджувались та змінювались починаючи з 07.10.2009 року для пенсіонерів, що одержують пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі №160/12865/19.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 139 КАС України суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 968,96 грн, оскільки основна вимога позивача задоволена.

Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій та рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо поновлення пенсії ОСОБА_2 з 25.02.2021 в розмірі 0,14 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 , в тому числі недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009, з урахуванням положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з урахуванням всіх нормативно-правових актів, якими починаючи з 07.10.2009 було передбачено осучаснення пенсій, виплату надбавок та доплат до пенсій, індексацій, підвищень, з урахуванням виплачених сум, а також з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачену суму судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ-21910427).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев