Справа № 280/3492/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 280/3492/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.07.2024 ( суддя Богатинський Б.В.) в адміністративній справі №280/3492/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки), а саме: № Ф-27871-49 від 19.12.2018 на суму 15819,54 грн, № Ф-27871-49 від 16.08.2019 на суму 21988,72 грн, № Ф-27871-49 від 21.10.2019 на суму 18700,92 грн, № Ф-27871-49 від 23.01.2020 на суму 17704,39 грн, № Ф-27871-49 від 18.03.2020 на суму 17887,67 грн, № Ф-27871-49 від 07.02.2022 на суму 15552,02 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області вчинити дії щодо проведення коригування даних в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 з єдиного соціального внеску, шляхом виключення самостійно нарахованої недоїмки за вимогами відповідача про сплату боргу (недоїмки), а саме: № Ф-27871-49 від 19.12.2018 на суму 15819,54 грн, № Ф-27871-49 від 16.08.2019 на суму 21988,72 грн, № Ф-27871-49 від 21.10.2019 на суму 18700,92 грн, № Ф-27871-49 від 23.01.2020 на суму 17704,39 грн, № Ф-27871-49 від 18.03.2020 на суму 17887,67 грн, № Ф-27871-49 від 07.02.2022 на суму 15552,02 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті з нього грошові кошти в рамках виконавчого провадження № 72389174 у розмірі 15 048,48 грн, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Стягнути у повному обсязі на користь ОСОБА_1 судові витрати, у т.ч. витрати на професійну правничу допомогу, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) винесена відповідачем протиправно та підлягає скасуванню, оскільки позивач в спірний період підприємницьку діяльність не здійснював, з 16.06.2020 взагалі припинив підприємницьку діяльність, перебував у трудових відносинах, та відрахування єдиного соціального внеску (далі ЄСВ, внесок) здійснювали за нього роботодавці. Вказані вимоги про сплату боргу (недоїмки) прийняті всупереч нормам Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Спірні вимоги примусово виконані через орган ДВС, позивач деякі з них не отримував, з усіма з них та рішеннями про застосування штрафних санкцій не погоджувався, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню. У зв`язку з тим, що фактично заборгованість у позивача відсутня через примусове виконання виконавчих документів, а також відмовою відповідача у скасуванні вимог про сплату недоїмок (боргу) з ЄСВ та здійсненні коригування даних в інтегрованій картці платника податків, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. В позовній заяві просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.07.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки), а саме: № Ф-27871-49 від 19.12.2018 на суму 15819,54 грн, № Ф-27871-49 від 16.08.2019 на суму 21988,72 грн, № Ф-27871-49 від 21.10.2019 на суму 18700,92 грн, № Ф-27871-49 від 23.01.2020 на суму 17704,39 грн, № Ф-27871-49 від 18.03.2020 на суму 17887,67 грн, № Ф-27871-49 від 07.02.2022 на суму 15552,02 грн.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Запорізькій області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 з єдиного соціального внеску, шляхом виключення самостійно нарахованої недоїмки за вимогами відповідача про сплату боргу (недоїмки), а саме: № Ф-27871-49 від 19.12.2018 на суму 15819,54 грн, № Ф-27871-49 від 16.08.2019 на суму 21988,72 грн, № Ф-27871-49 від 21.10.2019 на суму 18700,92 грн, № Ф-27871-49 від 23.01.2020 на суму 17704,39 грн, № Ф-27871-49 від 18.03.2020 на суму 17887,67 грн, № Ф-27871-49 від 07.02.2022 на суму 15552,02 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований, як фізична особа - підприємець 16.07.2014 по 16.06.2020 та перебував на обліку в ГУ ДПС у Запорізькій області.

16.06.2020 позивач припинив підприємницьку діяльність, що підтверджується даними із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно трудової книжки НОМЕР_1 , позивач з 01.08.2014 був працевлаштований у Приватному акціонерному товаристві «АВТОА».

Згідно інтегрованої картки платника податків, позивачу нараховано єдиний внесок, а саме:

- за 2017 рік ( нарахування відповідно по терміну 09.02.2018 року в сумі 8448,00 грн (мінімальна заробітна плата з січня 2017 року 3200 х 22 відсотки = 704,0 грн/міс.);

- за 2018 рік відповідно по термінам 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 21.01.2019 - 9 828,72 грн, або 2457,18 грн за кожний квартал (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн/міс.);

- за 2019 рік відповідно по термінам 19.04.2019, 19.07.2019, 21.10.2019, 20.01.2020 - 11016,72 грн, або 2754,18 грн за кожний квартал (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173 х 22 відсотки = 918,06 грн/міс.);

- за 1 квартал 2020 року по строку 21.04.2020 року - 2078,12 грн (мінімальна заробітна плата 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн в місяць. За квартал, з урахуванням карантину з березня 2020 року, відповідно 1039,06 грн. х 2 =2078,12 грн).

З 2017 по 2020 роки нарахування в ІКП платника єдиного соціального внеску складають 31 371,56 грн.

У зв`язку з наявністю у позивача недоїмки з єдиного внеску Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки): №Ф-27871-49 від 19.12.2018 року на суму 15819,54 грн, №Ф-27871-49 від 16.08.2019 року на суму 21988,72 грн, №Ф-27871-49 від 21.10.2019 року на суму 18700,92 грн, №Ф-27871-49 від 23.01.2020 року на суму 17704,39 грн, №Ф-27871-49 від 18.03.2020 року на суму 17887,67 грн, №Ф-27871-49 від 07.02.2022 року на суму 15552,02 грн.

Зазначені вимоги надіслані та не вручені позивачу, відправлення повернуті з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання», крім вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-27871-49 від 07.02.2022 року на суму 15552,02 грн, яка отримана 05.04.2024.

Копії вимог про сплату боргу (недоїмки) отримані 27.02.2024 представником позивача разом з відповіддю від 22.02.2024 на адвокатський запит.

28.02.2024 представником позивача на адресу відповідача направлено заяву про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) та коригування даних в інтегрованій картці платника податків.

Відповідач надав відповідь №13516/6/08-01-13-04-03 від 28.03.2024 та зазначив, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №280/4363/20 не зобов`язано ГУ ДПС у Запорізькій області привести у відповідність інтегровану картку платника ОСОБА_1 шляхом зменшення нарахування по єдиному внеску. У межах виконавчого провадження ВДВС перераховано кошти 25.08.2023 в сумі 13251,20 грн та 18.03.2024 року в сумі 2300,82 грн за вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2022 № Ф- 27871-49 на суму 15552,02 грн. За даними ІКС «Податковий блок» станом на 28.03.2024 в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 відсутній борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску. Також до ВДВС направлено повідомлення про погашення (сплату) боргу (недоїмки) від 28.03.2024 №3808/5/08-01-13-04-04, яким відкликано вимогу від 13.12.2021 року № Ф-27871- 49 на суму 28272,78 грн.

Не погодившись вимогами про сплату боргу (недоїмки) вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Як видно з матеріалів справи, позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у спірний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального.

Таким чином, в період нарахування податковим органом позивачу єдиного внеску відповідно до оспорюваних вимог про сплату боргу (недоїмки), позивач перебував у трудових відносинах, а роботодавець, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачував за нього єдиний соціальний внесок, розмір якого перевищує мінімальний страховий внесок, що підтверджується матеріалами справи.

Доказів отримання позивачем у спірному періоді доходу від провадження підприємницької діяльності відповідачем до суду не надано та про наявність таких доходів не зазначено.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як самозайнятою особою, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги відповідача не можна вважати правомірними, а тому такі підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 325, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.07.2024 в адміністративній справі №280/3492/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 14 листопада 2024 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2024 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя О.М. Лукманова

суддя Ю. В. Дурасова