Справа № 620/11943/24
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Чернігів Справа № 620/11943/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) 02.09.2024 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі ГУПФУ в Полтавській області, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним рішення відповідача від 25.07.2024 №51 про відмову у призначенні їй дострокової пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначити їй з первинного звернення 29.05.2024 дострокову пенсію за віком.

Позов мотивовано тим, що належним чином оформленими документами підтверджується її право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Ухвалою судді від 26.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов.

Відповідач подав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено в призначенні спірної пенсії у зв`язку із відсутністю в неї станом на день звернення необхідного страхового стажу.

Розглянувши подані документи і матеріали, суд враховує такі обставини.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 9-10), позивач:

- з 02.04.1990 по 06.08.1990 працювала в Чернігівській міській лікарні;

- з 01.09.1992 по 28.02.1994 навчалась в Чернігівському СПТУ №16;

- з 16.03.1994 по 10.05.1997 працювала в Чернігівському товаристві захисту інвалідів Афганістанської компанії;

- з 27.07.1997 по 22.10.1997 отримувала допомогу по безробіттю (а.с. 12);

- з 29.10.1992 по 28.01.1998 працювала в ТОВ «Інтерторг»;

- з 19.03.1998 по 08.12.1999 проходила військову службу у в/ч НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_3 від 10.04.2024 №35 з 09.12.1999 ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України на різних посадах (а.с. 13-14).

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_3 від 10.04.2024 №36 в період 24.02.2024, 04.04.2024 позивач брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Чернігів (а.с. 8)

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, про що їй 15.12.2023 видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_4 (а.с. 4).

29.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУПФУ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням ГУПФУ в Сумській області від 05.06.2024 №14545/03-16, про яке позивача повідомлено листом від 06.06.2024, у призначенні пенсії відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 24-26).

10.06.2024 позивач повторно звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення спірної пенсії.

Рішенням ГУПФУ в Вінницькій області від 17.06.2024 №51, про яке ОСОБА_1 повідомлено листом від 18.06.2024, у призначенні пенсії відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 27-28).

18.07.2024 позивач втретє звернулась із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах. До заяви було додано відповідний пакет документів (а.с. 48-49).

Вказану заяву розглянуто за екстериторіальним принципом ГУПФУ в Полтавській області, яке 25.07.2024 прийняло рішення №51 про відмову позивачу в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю у неї необхідного страхового стажу. Зокрема, до загального страхового стажу не зараховано період проходження служби з 01.10.2005 по 30.09.2015 згідно довідки №179/1/5282 від 29.05.2024, оскільки ПІП зазначено скорочено « ОСОБА_1 » (не розкрито ініціали) та не за весь період наявна інформація про сплачені страхові внески. Одночасно повідомлено, що страховий стаж позивача становить 18 років 07 місяців 15 днів (а.с. 30-31).

Про прийняте рішення позивача повідомлено листом від 29.07.2024 (а.с. 29).

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону №1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач приймала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Має статус учасника бойових дій, про що їй видано відповідне посвідчення. Станом на дату звернення до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення спірної пенсії позивач досягнула повних 50 років, зарахований відповідачем страховий стаж становить 18 років 07 місяців 15 днів із необхідних 20 років.

До страхового стажу позивача не враховано період проходження нею військової служби з 01.10.2005 по 30.09.2015 згідно довідки від 29.05.2024 №179/1/5282 оскільки ПІП зазначено скорочено « ОСОБА_1 » (не розкрито ініціали) та не за весь період наявна інформація про сплачені страхові внески.

Однак таку позицію відповідача суд вважає необґрунтованою, враховуючи такі норми права.

Згідно із статтею 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою вказаної статті Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У свою чергу, відповідно до статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Наведені положення кореспондуються з вимогами абзацу 2 частини першої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ та частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У відповідності до пункту 1 Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються: військові квитки; довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, розвідувальних органів, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС; довідки архівних і військово-лікувальних установ.

Відповідно до матеріалів справи довідкою в/ч НОМЕР_3 від 10.04.2024 №35 підтверджується, що позивач починаючи з 09.12.1999 безперервно проходить військову службу у Збройних Силах України (а.с. 13-14).

Довідкою в/ч НОМЕР_3 від 10.04.2024 №36 підтверджується, що позивач в період 24.02.2022, 04.04.2024 брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (а.с. 8).

В силу вимог Порядку №637 саме вказані довідки подаються військовослужбовцями для підтвердження періоду проходження ними військової служби.

Таким чином, оскільки належним чином оформленими довідками підтверджується період проходження позивачем військової служби, у тому числі з 01.10.2005 по 30.09.2015, висновки пенсійного органу про відмову у його врахуванні до страхового стажу є неправомірними.

При цьому, покликання відповідача на те, що вказаний період не врахований, оскільки згідно довідки №179/1/5282 від 29.05.2024 ПІП зазначено скорочено « ОСОБА_1 » (не розкрито ініціали), суд вважає необґрунтованими, враховуючи таке.

По-перше, відповідно до змісту вказаної довідки, виданої Галузевим державним архівом Міністерства оборони України (а.с. 20), у ній відображено інформацію про суми нарахованого позивачу грошового забезпечення, а не про стаж.

По-друге, вказана довідка видана за період з жовтня 2005 року по жовтень 2013 року, у той час як відповідач не зараховує значно більший період: з 01.10.2005 по 30.09.2015.

По-третє, відповідно до довідки в/ч НОМЕР_3 від 15.08.2024 №112 позивач у період з 01.10.2005 по 30.09.2015 проходила військову службу у в/ч НОМЕР_3 , інші особи, крім ОСОБА_1 , з прізвищем та ініціалами « ОСОБА_1 », військової служби у військовій частині не проходили (а.с. 23).

Щодо доводів відповідача, що не за весь вказаний період наявна інформація про сплачені страхові внески, суд звертає увагу, що у постанові від 02 серпня 2022 року по справі №560/4616/20 Верховний Суд дійшов висновків, що внаслідок невиконання підприємством обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на такому підприємстві у спірні періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року у справі №208/6680/16-а, від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі №199/1852/15-а, від 27 лютого 2019 року у справі №638/5795/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №683/1814/16-а, від 23 березня 2020 року у справі №535/1031/16-а та від 26 березня 2020 року у справі №299/3616/16-а. Зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску, так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника. Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.

Отже, беручи до уваги висновки Верховного Суду, які в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватись під час розгляду справи, а також ту обставину, що належним чином оформленими документами підтверджується період проходження позивачем військової служби, у тому числі з 01.10.2005 по 30.09.2015, суд вважає, що відсутність у реєстрі застрахованих осіб стосовно позивача інформації про сплату страхових внесків не може мати наслідком позбавлення права на зарахування такого періоду діяльності до страхового стажу.

Суд зазначає, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року у справі №175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі №242/65/17, від 27 лютого 2019 року у справі №423/3544/16-а та від 11 липня 2019 року у справі №242/1484/17 та від 31 березня 2020 року у справі №446/656/17.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України. Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

У пункті 54 Рішення у справі Пічкур проти України ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку є порушення конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у зарахуванні до її страхового стажу періоду проходження військової служби з 01.10.2005 по 30.09.2015 та, як наслідок, призначенні спірної пенсії.

Відповідно до змісту рішення від 25.07.2024 відповідач визнає наявність у позивача необхідного віку. Зарахований страховий стаж складає 18 років 07 місяців 15 днів. Таким чином, враховуючи зарахований ГУПФУ в Полтавській області страховий стаж позивача та стаж, підтверджений матеріалами справи, суд зазначає, що він є достатнім для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до положень статті 115 Закону №1058-IV (більше 20 років).

Щодо моменту, з якого необхідно призначити пенсію, суд зазначає таке.

Позивач у поданому позові просить призначити їй пенсію з дати первинного звернення 29.05.2024.

Згідно з вимогами частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач 29.05.2024 зверталась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення спірної пенсії, однак рішенням ГУПФУ в Сумській області від 05.06.2024 у задоволенні заяви було відмовлено.

Із відповідною заявою позивач також зверталась 10.06.2024 та відповідно до рішення ГУПФУ в Вінницькій області від 17.06.2024 отримала відмову.

Суд звертає увагу, що ні рішення ГУПФУ в Сумській області, ні рішення ГУПФУ в Вінницькій області позивачем не оскаржувалися.

Спірні правовідносини виникли внаслідок відмови відповідача, оформленої рішенням від 25.07.2024, призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах на підставі її заяви від 18.07.2024.

За наведених обставин, пенсія ОСОБА_1 має бути призначена з дати звернення до відповідача із відповідною заявою 18.07.2024.

Ухвалюючи таке рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У зазначеному випадку, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 115 Закону №1058-ІV є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішено.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 25.07.2024 №51.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про призначення їй з 18.07.2024 пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу період проходження служби з 01.10.2005 по 30.09.2015.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 листопада 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (, вул. Гоголя, 34, м. Полтава, 36000).

Суддя С.В. Бородавкіна