Справа № 160/22557/24
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, -
19.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якій позивач просить:
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що село позивача, в якому він провадить господарську діяльність, віднесено до територіальної громади, яка наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року з 01.08.2022 року віднесена до зони активних бойових дій. Позивач наголошує, що на даний час даний статус не знятий, кожного дня громада потерпає від обстрілів збройних сил Російської Федерації. Також позивач зауважив, що «продавець» ОСОБА_2 є самостійним суб`єктом підприємницької діяльності, зареєстрована ФОП з 17.01.2000 року, перебуває на обліку в податковій і на даний час статус ФОП не припинено, при цьому вона є дружиною позивача та вони ділять одне приміщення на двох, яке належить їм на праві власності, але зареєстроване за позивачем. Отже підстави для накладення штрафу на позивача через здійснення ФОП ОСОБА_2 підприємницької діяльності відсутні. Крім цього позивач наголошує, що він отримав запрошення на розгляд справи про накладення штрафу пізніше ніж фактична дата розгляду такої справи. На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
21.08.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
05.09.2024 року Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву..
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що Головне управління ДПС в Дніпропетровській області надіслало відповідачу матеріали фактичної перевірки суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 , для прийняття рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про працю. Відповідно до акту (довідки) фактичної перевірки посадовими особами податкового органу встановлено порушення позивачем законодавства про працю в частині використання праці одного найманого працівника продавця ОСОБА_2 без укладання трудового договору. Позивачеві на праві приватної власності належить приміщення магазину, в якому проводилось перевірка. Під час здійснення фактичної перевірки за місцем здійснення позивачем господарської діяльності, в магазині, якій знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , як продавець, проводила розрахункові операції в цьому магазині без укладання трудового договору. Цей факт підтвердила сама ОСОБА_2 , яка в пояснювальній під час перевірки працівниками ДПС зазначила, що вона, діючи як продавець, при продажу пива не надала фіскальний чек. Оскільки продавець ОСОБА_2 , була допущена до роботи саме позивачем, то саме позивачем було порушено вимоги ст.21-24 Кодексу законів про працю України на підставі чого прийнято оскаржувану постанову.
12.09.2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповіддю на відзив.
В обґрунтування відповіді на відзив позивач зазначив, що працівники Головного управління ДПС у Дніпропетровській самі запропонували вказати статус ОСОБА_2 як «продавець» оскільки їм треба було від когось як представника позивача отримати пояснення, оскільки для початку перевірки посадові особи контролюючого органу повинні пред`явити документи: направлення на проведення перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службове посвідчення, тощо. З приводу інших підстав позову позивач підтримав свою позицію, викладену в позовній заяві.
17.09.2024 року Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із запереченнями на відповідь на відзив, в яких відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиву на позовну заяву.
21.10.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду витребувано у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 докази здійснення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 в період з 01.03.2024 року по 31.03.2024 року.
Витребувано у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 докази здійснення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 в період з 01.03.2024 року по 31.03.2024 року.
Встановлено Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 триденний строк з дня отримання копії цієї ухвали суду для подання витребуваної судом доказів.
04.11.2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надав до суду копію Договору оренди торговельного приміщення №1 від 25.01.2020 року та копію листа Виконавчого комітету Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області №2561/0/2-24 від 31.10.2024 року.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 отримала копію ухвали від 21.10.2024 року 05.11.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 у встановлений судом строк витребувані судом докази не надала та не повідомила суд про неможливість подання таких доказів.
Відповідно до ч.9 ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.
Враховуючи означене суд вважає за необхідне розглянути дану адміністратвну справу за наявними в ній доказами.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
14.05.2024 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці складено запрошення на розгляд справи про накладення штрафу, який відбудеться 22.05.2024 року о 14:00 год. за адресою: АДРЕСА_3 , яке направило на адресу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 14.05.2024 року та яке отримано Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 27.05.2024 року.
Непогоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень частини 1, 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Відповідно до ст.21, 23, ч.1, 4 ст.24 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
В умовах спрощеного режиму регулювання трудових відносин, визначеного главою III-Б цього Кодексу, трудовий договір є основним засобом регулювання трудових відносин працівників та роботодавців (власників приватних підприємств), у яких кількість працівників або рівень оплати праці відповідає критеріям, встановленим статтею 49-5 цього Кодексу.
У разі застосування спрощеного режиму регулювання трудових відносин, за взаємною згодою сторін, у трудовому договорі можуть визначатися додаткові права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови припинення або дострокового розірвання договору.
Трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення.
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;
6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З аналізу зазначених положень законодавства видно, що за трудовим договором працівник приймається на роботу та включається до штату підприємства для виконання трудових функцій в діяльності підприємства за конкретною кваліфікацією, посадою, професією та такому працівнику гарантується заробітна плата, гарантії, пільги, після завершення роботи трудова діяльність не припиняється та такий працівник підкоряється внутрішньому трудовому розпорядку підприємства.
Відтак, власник підприємства, який використовує найману працю, повинен укласти трудовий договір з працівником.
Щодо доводів позивача, що невстановлена особа, яка на час перевірки виконували функції продавця, провадила свою власну господарську діяльність, суд зазначає наступне.
Приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що вбачається з Договору оренди торговельного приміщення №1 від 25.01.2020 року та не заперечується сторонами.
Водночас доводи позивача, що дане приміщення належить на праві спільної сумісної власності подружжю, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не віднайшли свого відображення в матеріалах справи.
Водночас, з доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що в магазині, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на час проведення фактичної перевірки фактично знаходилась ОСОБА_2 та вказана особа під час проведення фактичної перевірки позивача надавала пояснення в якості продавця, що вона при продажу пива за ціною 34 грн. не видала чек, оскільки не встигла замінити касову стрічку.
При цьому під час проведення фактичної перевірки позивача ОСОБА_2 не надала жодних пояснень, що саме вона на час проведення фактичної перевірки позивача здійснювала власну господарську діяльність як окрема господарська одиниця, а не як найманий працівник.
В свою чергу суд звертає увагу, що судом було витребувано у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 докази здійснення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 в період з 01.03.2024 року по 31.03.2024 року, проте вказаною особою не було надано до суду жодного доказу на підтвердження здійснення нею власної господарської діяльності за вказаною адресою.
Щодо посилання позивача на Договір оренди торговельного приміщення №1 від 25.01.2020 року, лист Виконавчого комітету Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області №2561/0/2-24 від 31.10.2024 року, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 від 2149087, свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_2 , суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що вказані докази підтверджують виключно право Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 .
В свою чергу означені докази не підтверджують факт безпосереднього здійснення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 в період з 01.03.2024 року по 31.03.2024 року.
Суд зауважує, що ані позивачем, ані Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не надано до суду доказів на підтвердження того факту, що під час проведення спірної перевірки ОСОБА_2 здійснювала продаж товару за допомогою касового апарату, який зареєстровано саме за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Крім цього матеріали справи також не містять інших доказів з яких вбачалося б, що станом на момент проведення спірної перевірки ОСОБА_2 здійснювала свою власну господарську діяльність за спірною адресою.
Таким чином суд доходить висновку, що позивачем не підтверджено, що під час проведення фактичної перевірки позивача Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 самостійно здійснювала господарську діяльність за спірною адресою.
Отже суд дійшов висновку, що вказані доводи позивача не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Щодо доводів позивача про відсутність підстав для проведення означеної перевірки позивача з огляду на постанову Кабінету Міністрів України №303 від 13.03.2022 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1, 2 постанови Кабінету Міністрів України №303 від 13.03.2022 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) постановлено припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні.
За наявності загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, а також для виконання міжнародних зобов`язань України протягом періоду воєнного стану дозволити здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі рішень центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах.
Згідно ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного нагляду, податкового контролю, митного контролю, державного експортного контролю (крім здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами космічної діяльності України приватної форми власності законодавства про космічну діяльність в Україні), контролю за дотриманням бюджетного законодавства, державного нагляду на ринках фінансових послуг, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) у сфері медіа, державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг, державного ринкового нагляду та контролю нехарчової продукції, державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, під час рейдових перевірок (перевірок на дорозі), що проводяться з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про автомобільний транспорт", державного нагляду за дотриманням вимог безпеки використання ядерної енергії, державного нагляду (контролю) у сфері безпеки торговельного мореплавства і судноплавства на внутрішніх водних шляхах (у частині нагляду (контролю) за суднами), державного контролю за дотриманням вимог законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг.
Суд зазначає, що вказане порушення було встановлено Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області під час здійснення ним податкового контролю позивача.
Враховуючи той факт, що дія Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів податкового контролю, суд доходить висновку, що постанова Кабінету Міністрів України №303 від 13.03.2022 року не підлягає застосуванню в даному випадку.
Таким чином доводи позивача щодо відсутності підстав для проведення означеної перевірки є необґрунтованими та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Щодо доводів позивача, що ним отримано запрошення на розгляд справи пізніше початку розгляду справи по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.3, 4 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 року, (далі Порядок №509, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовдіносин) справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У відповідності до п.9 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Резолюцією (77) 31 про захист особи відносно актів адміністративних органів, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 28 вересня 1977 року, було визначено п`ять основних принципів, у тому числі, серед них й право бути вислуханим. Право бути вислуханим є одним із фундаментальних принципів справедливої процедури й означає забезпечення особі можливості надавати адміністративному органу факти й аргументи у справі. Право бути вислуханим має бути забезпечене насамперед у справах, де передбачається прийняття "несприятливих" адміністративних актів, тобто таких, які негативно впливають на права, свободи та законні інтереси відповідної особи.

Виходячи із наведеного, участь позивача спрямована на забезпечення права особи почути інформацію, яка розглядається стосовно нього і впливає на результати прийнятого рішення, та висловити свої аргументи. Особа, щодо якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на підтвердження своїх аргументів.

Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act), а стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оскаржуваність акту.

Отже, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: - протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Зокрема, оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Так, аналізуючи вищевказане, слід зазначити, що порушення прав позивача бути обізнаним про час та місце розгляду справи відносно нього не вплинули та об`єктивно не могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такого розгляду та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення, оскільки судом не встановлено фактичних підстав для скасування оскаржуваної постанови по суті.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови.

Керуючись ст.2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський