Справа № 460/12276/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2024 року м. Рівне №460/12276/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 07.10.2024 року № 89 щодо відмови в призначені пенсії ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 30.09.2024 року; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 30.09.2024 року. За змістом позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач 30.09.2024 звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, рішенням відповідача від 07.10.2024 №89 йому було відмовлено у призначенні пенсії за віком. В обґрунтування свого рішення відповідач вказав, що у позивача відсутній пільговий стаж, а також відсутні накази про атестацію робочих місць. Позивач вважає таку відмову відповідача у призначенні пенсії протиправною, позовні вимоги просить задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30.09.2024 звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком за списком №2 на умовах п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказана заява та додані до неї документи за принципом екстериторіальності розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням від 07.10.2024 №89 відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що вік заявника становить 55 років 2 дні (за необхідних 55 років). Страховий стаж 37 років 5 місяців 1 день (за необхідних не менше 30 років). Пільговий стаж на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 документами не підтверджено. Для призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідно подати уточнюючу довідку, що визначає право на пенсію на пільгових умовах (додаток 5) відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, накази про атестацію робочих місць та переліки до них.

Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Так, статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

За правилами п. 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Пунктом 2 частини 2 ст. 114 Закону №1058-IV визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Суд звертає увагу, що відповідачем вказано на відсутність у позивача необхідного спеціального стажу роботи за Список №2 12 років 6 місяців. Разом з тим, наявність загального страхового стажу (не менше 30 років) та досягнення позивачем визначеного законом віку (55 років) відповідачем не оспорюється.

Так, зі змісту спірного рішення про відмову у призначенні пенсії судом встановлено, що позивачу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідно подати уточнюючу довідку, що визначає право на пенсію на пільгових умовах (додаток 5) відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, накази про атестацію робочих місць та переліки до них.

Натомість, на спростування наведеного позивач зазначає, що в період з 22.02.1990 по 10.01.2000, з 17.01.2000 по 29.12.2000, з 02.01.2001 по 26.03.2001, з 01.03.2001 по 13.03.2007 він працював на посаді заточника, яка передбачена пунктом "а" розділу ХХIV "Виробництво твердих та тугоплавких сплавів" списку робіт і професій, що дають право на пільгову пенсію за Списком №2, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, також які передбачені Списком 2 розділу XIV «Металообробка» позиція 2151200а Постанови Кабінету Міністрів СРСР № 162 від 11.03.1994 р, а також, які передбачені Списком 2 розділу XIV «Оброблення металу» підрозділ 12 п. а Постанови Кабінету України № 36 від 16.01.2003. Вказане вище підтверджується записами його трудової книжки.

Також зауважив, що записи його трудової книжки містять посилання на накази про проведення атестації робочого місця (записи №№10, 19).

А ще зазначив, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник. Також зауважив, що Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а вказав, що «підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці».

З огляду на викладене, вказує на наявність підстав для зарахування періодів роботи з 22.02.1990 по 10.01.2000, з 17.01.2000 по 29.12.2000, з 02.01.2001 по 26.03.2001, з 01.03.2001 по 13.03.2007 до його пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до списку №2 та, відповідно, призначення вказаного виду пенсії.

Щодо не зарахування періодів трудової діяльності позивача, зазначених у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (з 22.02.1990 по 10.01.2000, з 17.01.2000 по 29.12.2000, з 02.01.2001 по 26.03.2001, з 01.03.2001 по 13.03.2007) до пільгового стажу, що дає йому право на призначення пенсії відповідно до списку №2, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так, згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 01.10.1986):

- запис № 5 від 22.02.1990 прийнятий учнем заточника в цех 25 Заводу «Червоний екскаватор» (наказ №223 від 19.02.1990);

- запис №6 від 09.07.1990 присвоєний 3 розряд заточника в інструментальному цеху 25 (розп. №102к від 10.07.1990)

- після запису №6 міститься штамп: «АТЕК Акціонерне товариство по виробництву екскаваторів. Попередні назви: Завод «Червоний екскаватор», «Київський екскаваторний завод».

- запис №7 від 20.04.1993 присвоєний 4 розряд заточника в інструментальному цеху 25 (розп. 35к від 17.05.1993);

- запис №8 від 01.02.1995 переведений заточником 4 розряду в цех 25 т/к (наказ №322 від 30.12.1994);

- запис №9 від 27.06.1995 присвоєний 5 розряд заточника в цеху 25 т/к (розп. №31к від 29.06.1995);

- запис №10 від 09.06.1999 робоче місце атестоване по спеціальності заточник, зайнятого заточкою металевих виробів та інструментів абразивними кругами сухим способом, список №2, шифр 2151200а-1753а (наказ №29 ГД від 09.06.1999);

- запис №11 від 28.12.1999 освоїв другу професію шліфувального 3 розряду в цеху 25 т/к (розп. №37к від 29.12.1999);

- запис №12 від 10.01.2000 звільнений у зв`язку з скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ №11 від 10.01.2000);

- запис №13 від 17.01.2000 прийнятий в дослідно-експериментальне виробництво Акціонерного товариства «Камет» заточником 5 розряду по контракту (наказ №3/к від 24.01.2000);

- запис №14 від 29.12.2000 звільнений відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строкового трудового договору (наказ №77/к від 25.12.2000);

- запис №15 від 02.01.2001 - прийнятий в дослідно-експериментальне виробництво Акціонерного товариства «Камет» на посаду заточника 5 розряду по трудовому договору (наказ №2/к від 03.01.2001);

- запис №16 від 26.03.2001 звільнений по статті 38 КЗпП України за власним бажанням (наказ №22/к від 26.03.2001);

- запис №17 від 01.03.2001 прийнятий на роботу в ПП «НТЦ Редуктор» заточником 5 розряду з 1 місяцем випробувального терміну (наказ №30 від 01.03.2001);

- запис №18 від 02.04.2001 прийнятий заточником 5 розряду (наказ №43 від 02.04.2001);

- запис №19 від 07.08.2006 робоче місце атестовано по спеціальності заточник сухим способом, список №2, шифр №2151200а-1753а (наказ №185-н від 07.08.2006);

- запис №20 від 13.03.2007 звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (наказ №58 від 13.03.2007).

Зі змісту записів трудової книжки позивача №10, №19 слідує, що посада «заточника» віднесена до посад, які дають право на призначення пільгової пенсії відповідно до списку №2.

Відповідно до пункту 3 Порядку №383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.

Суд звертає увагу на те, що за приписами пункту 3 Порядку №383 в період роботи позивача необхідно застосовувати Список №2, який був чинний у цей період.

Суд погоджується з доводами позивача, що у спірний період він працював на посаді, яка передбачена пунктом "а" розділу ХХIV "Виробництво твердих та тугоплавких сплавів" списку робіт і професій, що дають право на пільгову пенсію за Списком №2, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, також яка передбачена Списком 2 розділу XIV "Металообробка" позиція 2151200а Постанови Кабінету Міністрів СРСР № 162 від 11.03.1994 р, а також, які передбачені Списком 2 розділу XIV "Оброблення металу" підрозділ 12 п. а Постанови Кабінету України № 36 від 16.01.2003.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що період роботи позивача з 22.02.1990 по 10.01.2000, з 17.01.2000 по 29.12.2000, з 02.01.2001 по 26.03.2001, з 01.03.2001 по 13.03.2007 протиправно не були зараховані до його пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до Списку №2, а тому підлягають зарахуванню.

Щодо відсутності наказів про проведення атестації робочого місця та переліків до них, суд зазначає наступне.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком №442 та Методичними рекомендаціями.

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Так, згідно з статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі, якщо не проведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку №442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

За змістом пунктів 8 та 9 Порядку №442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я.

Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Сукупність правових норм, про які йшлося у параграфах 32, 34, 36, 37, 45, 50, 51, 52 цієї постанови дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Отже, в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З вищенаведеного слідує, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2.

Разом з тим, на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці.

Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Суд вважає, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Тобто, навіть у випадку не проведення атестації робочих місць з вини роботодавця, період роботи повинен бути зарахований до пільгового стажу особи.

Зазначена позиція узгоджується з позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19).

Поряд з цим, суд зауважує, що атестація робочого місця позивача була проведена про що свідчать записи №10, №19 трудової книжки позивача.

А тому суд вважає вимоги щодо надання позивачем довідки відповідно до додатку 5, наказів про атестацію робочого місця необґрунтованими та безпідставними.

Крім того суд зауважує, що відповідно до п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів працівник сервісного центру: реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних системах та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповіді органу, який веде відповідний інформаційний реєстр.

Право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (п.4.7 Порядку №22-1).

Згідно частини 3 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, до компетенції органу Пенсійного фонду України входить перевірка належного оформлення поданих документів та за наявності розбіжностей у таких, пенсійний орган уповноважений вчинити дії щодо здійснення перевірки таких документів.

Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а його сумніви щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2020 по справі №291/99/17.

Таким чином, відповідач не був позбавлений можливості щодо витребування додаткових документів у роботодавців позивача. Однак, ним цього зроблено не було.

Як встановлено судом, відповідачем протиправно до пільгового стажу позивача не було зараховано періоди трудової діяльності з 22.02.1990 по 10.01.2000, з 17.01.2000 по 29.12.2000, з 02.01.2001 по 26.03.2001, з 01.03.2001 по 13.03.2007, які підлягають зарахуванню, з врахуванням перетину періодів.

За наведеного, пільговий стаж позивача становить більше 12 років 6 місяців, що є необхідною умовою для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до списку №2.

Оскільки рішення відповідача №89 від 07.10.2024 прийняте з підстав відсутності необхідного пільгового стажу (12 років 6 місяців), що спростовується вищевикладеним, то таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи те, що дотримання позивачем інших умов для призначення вказаного виду пенсії відповідачем не оспорюється, то похідна вимога про призначення пенсії також підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що у цій справі повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у даному випадку є лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень призначити позивачу пенсію.

Як встановлено судом, позивач, одночасно з поданням заяви про призначення йому пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, надав усі необхідні документи для призначення такої пенсії.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено судом, позивачу виповнилося 55 років 28.09.2024, а до з заявою про призначення пенсії він звернувся 30.09.2024, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення ним пенсійного віку.

З огляду на викладене, пенсія позивачу має бути призначена з 29.09.2024 (дня, наступного за днем досягнення пенсійного віку). Таким чином суд виходить за межі позовних вимог для ефективного захисту порушеного права позивача.

При цьому, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що оцінка таких обставин не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вказане, сума судового збору в розмірі 968,96грн, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Разом з тим як встановлено матеріалами справи, позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211,20грн. Отже, 242,24грн сплачені позивачем надмірно та підлягають поверненню останньому відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 07.10.2024 № 89 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 29.09.2024, зарахувавши до пільгового стажу періоди роботи з 22.02.1990 по 10.01.2000, з 17.01.2000 по 29.12.2000, з 02.01.2001 по 26.03.2001, з 01.03.2001 по 13.03.2007, з врахуванням перетину періодів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір у сумі 968,96грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень, 96 коп).

Повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 242,24грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 26 листопада 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя Т.О. Комшелюк