Справа № 520/31993/24
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"27" листопада 2024 р. справа №520/31993/24

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Олексій Котеньов, розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495) № 6056/20-40-24-17-08 від 04.11.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495), поновити реєстрацію ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в реєстрі платників єдиного податку як платника єдиного податку третьої групи зі ставкою податку 5 відсотків з 01 жовтня 2024 року шляхом включення до реєстру платників єдиного податку.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2024 відмовлено у забезпеченні адміністративного позову.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 відкрито спрощене провадження у справі.

25 листопада 2024 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить суд зупинити дію рішення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495) № 6056/20-40-24-17-08 від 04.11.2024 року про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), до набрання законної сили рішенням суду по цій справі.

В обґрунтування вищевказаної заяви вказано, що прийняте рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку спричиняє надмірне податкове та інше навантаження на позивача при анулюванні реєстрації платника єдиного податку, що є підставою для необхідності здійснити обов`язкову реєстрацію платником податку на додану вартість згідно положень п.183.4 ст.183 Податкового кодексу України, збільшення податкового навантаження на 20% від всієї суми прибутку, оскільки основні витрати полягають у сплаті послуг на адресу контрагентів, які не мають статусу платників податку на додану вартість, необхідність здійснювати додатковий (значно складніший) податковий облік та пов`язані з ним аспекти електронне адміністрування ПДВ (ст.200-1 ПКУ), реєстрація податкових накладних (п.201.10. ст.201 ПКУ), правило «першої події» як для податкових зобов`язань (ст.187 ПКУ), так і для податкового кредиту (ст.198 ПКУ), пропорційне віднесення сум податку до складу податкового кредиту (ст.199 ПКУ), «умовний продаж» (п.198.5. ст.198 ПКУ) та інші ПДВ-особливості, подання додаткової більш складної податкової звітності та сплата податкових зобов`язань кожного місяця (ст.203 ПКУ), виникнення додаткових підстав для проведення перевірок ДПС кожна податкова декларація з ПДВ підлягає камеральній перевірці (п.200.10. ст.200 ПКУ), а п.п.78.1.8. п.78.1. ст.78 ПКУ передбачено і спеціальну додаткову підставу призначення позапланової документальної перевірки. Крім того, позивач зазначає, що у разі задоволення позовної заяви судом позивачу доведеться анулювати реєстрацію платника ПДВ та в подальшому здійснювати заходи щодо анулювання (визнання нечинними/недійсними) всіх виписаних та зареєстрованих податкових накладних (податкового кредиту) по всім контрагентам за весь період з початку реєстрації платником ПДВ до набрання чинності рішенням суду по даній справі, подання численних уточнюючих («обнулюючих») податкових декларацій з ПДВ як самим позивачем, так і всіма його зазначеними контрагентами. Отже, внаслідок оподаткування ПДВ виникне ситуація втягування у стан податкової та фінансової невизначеності багатьох абонентів позивача, оскільки, позивач, ставши платником ПДВ, почне генерувати податковий кредит для контрагентів (абонентів), який у свою чергу буде впливати на фінансові та податкові результати діяльності контрагентів, які у разі скасування оскарженого рішення втратять право на податковий кредит за весь період слухання справи та будуть завантажувати податкові органи (і в т.ч. відповідача) численними уточнюючими деклараціями з ПДВ. Очевидно, що такий стан речей у значній мірі вдарить по іміджу нашої компанії та може призвести до розірвання угод та втрати абонентської бази.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 ст.151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Предметом спору у цій справі є рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 6056/20-40-24-17-08 від 04.11.2024 про анулювання реєстрації та виключення з реєстру платників єдиного податку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

За п.299.11 статті 299 ПК України, у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Згідно п.п.3 пункту 299.10 статті 299 ПК України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.

За п.5 пп. 298.2.3 п.298.2 ст.298 ПК України , платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.

Отже, анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи відбувається за передбачених ПК України підстав та може бути реалізоване шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких заходів мати незворотні наслідки.

Позивач у заяві про забезпечення позову зазначає, що у випадку невжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову, він буде зобов`язаний весь час розгляду судової справи вести податковий облік та сплачувати податок на доходи фізичних осіб та ПДВ замість єдиного податку, що порівняно із сплатою єдиного податку у розмірі 5% від суми доходу викличе у позивача додаткове навантаження у розмірі 15% від всієї суми доходів.

З приводу негативних наслідків для господарської діяльності позивача, про які йдеться у його заяві, суд зазначає, що рішення чи дії контролюючих органів мають певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть мати наслідки, які позивач оцінює негативно та є небажаними для нього. Проте, відповідно до статті 150 КАС України, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Позивачем у заяві про вжиття заходів забезпечення позову також не вказано жодних конкретних очевидних перешкод, які були б визнані достатніми для висновків, що невжиття ініційованих заявником заходів забезпечення позову перешкоджає провадженню господарської діяльності позивача, як і не наведено жодних мотивів необхідності та співмірності відповідно до заявлених позовних вимог вжиття відповідних заходів забезпечення позову у цій справі.

Крім того суд зазначає, що зупинення дії оскаржуваного в адміністративному позові рішення за своїм характером буде фактично вирішенням вказаного спору по суті до прийняття судом рішення, що, на думку суду, не відповідає завданням правового інституту забезпечення позову.

При цьому позивачем не надано доказів щодо існування достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів по забезпеченню позову може привести до несприятливих наслідків для прав позивача, у разі постановлення на його користь судового рішення.

Так, п. 43.1 ст. 43 ПК України передбачає, що повернення помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Верховний Суд у постанові від 1 червня 2022 року у справі №380/4273/21 висловився про те, що надаючи оцінку доводам щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову суду слід з`ясувати зв`язок ініційованого заходу і предмету заявленого позову, зокрема, чи спроможним такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, а також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направленні на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними

Щодо посилань позивача на релевантну практику Верховного Суду, викладено у постанові від 25.10.2023 у справі №160/11784/23, суд зазначає, що у цій постанові Верховний Суд вказав, що у кожних окремих правовідносинах при застосуванні судом одних й тих самих норм права в залежності від фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів, висновки судів можуть бути відмінними від тих, що здійснені судом в цій справі, проте це не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права, а вказує на відмінність фактичних обставин та доказової бази. Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм.

При цьому позивачем не надано до суду достатнього обсягу доказів, які б неспростовно свідчили про необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача без вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням приписів ст. 43 ПК України.

За правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, „з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення постанови в адміністративній справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Тобто, застосування інституту забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов`язком, яке він реалізує залежно від обставин справи.

Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Призначенням інституту забезпечення адміністративного позову є недопущення порушення прав позивача під час розгляду адміністративної справи та створення умов для можливості реального виконання рішення суду в подальшому.

Судом встановлено, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, зазначених у ч. 2 ст. 150 КАС України для забезпечення даного адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що застосування заходів забезпечення позову є необґрунтованими, а заява позивача про забезпечення адміністративного позову не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.5 ст.154 КАС України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено (ч.8 ст.154 КАС України).

Керуючись ст.ст.2, 150-154, 241-243, 248, 256, 293, 294, 295, 297 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову про забезпечення позову.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу у повному обсязі виготовлено та підписано 27 листопада 2024 року.

Суддя Олексій КОТЕНЬОВ