Справа № 300/5533/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/5533/24 пров. № А/857/23186/24

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Кафарським В.В. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/5533/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 07.06.2024 №55 про відмову позивачу у перерахунку пенсії, а саме у переході на інший вид пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 31.05.2024;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати стаж роботи з 13.02.2004 по 30.04.2005, з 16.12.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 01.11.2009 до пільгового стажу роботи за Списком №2 та провести позивачу з 31.05.2024 перерахунок пенсії та перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що пенсійним органом протиправно і необґрунтовано прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. При цьому, позивач посилається на приписи ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного суду України №1-р/2020 від 23.01.2020. Так, на переконання позивача, вона набула право виходу на пенсію на пільгових умовах у 50 років. Також зазначила, що в її трудовій книжці наявні всі необхідні записи про підтвердження її роботи, яка передбачена Списком №2, а також такі підтверджуються додатковими доказами, наданими пенсійному органу. Так, на думку позивача, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не враховано до її пільгового стажу роботи за Списком №2 стаж роботи на ЗАТ «Лукор» з 13.02.2004 по 30.04.2005 (1 рік 2 місяці 17 днів) період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а також стаж роботи на ТОВ «Карпатнафтохім» з 16.12.2006 по 31.01.2007 та з 05.02.2007 по 01.11.2009 (2 роки 10 місяців 11 днів) період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку. Позивач вважає, що необхідно зобов`язати зарахувати зазначений період до її пільгового стажу та, як наслідок, призначити пільгову пенсію по віку за Списком №2 у зв`язку із наявністю всіх необхідних умов.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.08.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 07.06.2024 №55 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, а саме у переході на інший вид пенсії пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 з 13.02.2004 по 30.04.2005, з 16.12.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 01.11.2009 до пільгового стажу роботи за Списком №2 та провести з 08.03.2024 перерахунок пенсії та перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на встановлені у справі обставини щодо подання позивачем пенсійному органу разом із заявою від 31.05.2024 всіх необхідних документів, при наявності всіх встановлених законодавством умов для призначення позивачу пільгової пенсії по Списку №2 (досягнення 50 років, страховий стаж позивача складає понад 20 років, що не заперечується пенсійним органом, а також спеціальний страховий стаж позивача, включно з спірним, складає більше необхідних 10 років), суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавленим гарантованого Державою Україна пенсійного забезпечення, а тому, на думку суду, остання має право на перехід з пенсії по інвалідності на інший вид пенсії пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач, відповідно до копії паспорта громадянина України, який міститься у матеріалах справи, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З жовтня 2021 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Івано-Франківській області та отримує пенсію по інвалідності.

31.05.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з переліком документів.

Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у перерахунку пенсії від 07.06.2024 №55, позивачу відмовлено у переході на пенсію за віком за Списком №2 у зв`язку із відсутністю права, при цьому, посилаючись на п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідачем 2 зазначено, що страховий стаж позивача становить 28 років 4 місяці 16 днів (враховано по 30.09.2023), в тому числі пільговий стаж 8 років 07 місяців 08 днів.

Вказане рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 07.06.2024 №55 позивачу направлено супровідним листом ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 10.06.2024 за №0900-0210-8/33187.

Вважаючи протиправним згадане рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову позивачу у переході на пільгову пенсію по віку за Списком №2, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

В розумінні ст. 1 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

03.10.2017 Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (надалі - Закон №2148), що доповнив Закон України №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування розділом XIV-1, який містить п. 2 ч. 1 ст. 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон України №1788) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно із п. «б» ст. 13 Закону України №1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (надалі - Закон України № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.

Тобто, Законом України №213, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону України №1788 обсяг страхового стажу, зокрема чоловікам з 25 до 30 років.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» ст. 54 Закону України №1788 зі змінами, внесеними Законом України №213.

Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом України №213.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України №1058, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 дійшла висновку, що на час виникнення спірних правовідносин була наявні колізія між нормами Закону №1788-XIІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-IV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Оскільки норми вказаних законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Таким чином, Верховним Судом зроблено висновок, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України №1788 з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону України №1058.

Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Проте, відповідачем зазначено про наявність пільгового стажу позивача в обсязі 8 років 07 місяців 08 днів. Тобто, пільговий стаж за Списком №2 у позивача, на переконання пенсійних органів відсутній.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до ст. 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Оцінюючи мотиви відповідачів, у частині незарахування періодів стажу, визначених як спірні, суд виходить з такого.

Записами у трудовій книжці НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_1 працювала у період з 01.07.2001 по 30.04.2005 у ЗАТ «Луор», а саме:

у період з 01.07.2001 по 30.11.2002 на посаді лаборанта хімічного аналізу (з відбором проб) з обслуговування цеху з виробництва полімерів та сополімсрів 5 розряду лабораторії технічного контролю виробництва «Поліолефін»;

у період з 01.12.2002 по 31.03.2005 - на посаді хіміка з обслуговування цеху з виробництва галоїдоподібних етилену, їхніх полімерів і співполімерів лабораторії технічного контролю виробництва «Поліолефін»;

у період з 01.04.2005 по 30.04.2005 на посаді хіміка з обслуговування цеху з виробництва галоїдоподібних етилену, їхніх полімерів і співполімерів лабораторії з обслуговування виробництва «Поліолефін» служби якості та аналітичного контролю.

Такий стаж також підтверджений архівною довідкою №01.7-01/1182 від 23.10.2023, виданою Архівним відділом Калуської міської ради.

Вказані професії позивача передбачені Списком №2, затвердженим постановою КМУ від 16.01.2003 №36 (розділ X, позиція 10А.3-3в).

Судом встановлено, що згадані записи виконані ручкою, скріплені підписом відповідальної особи та печаткою підприємства, тобто у відповідності до Інструкції №58.

При цьому, жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці позивача немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Також, апеляційний суд зазначає, згідно із записами в Особовій карті форми Т-2 (зворотна сторінка, де зазначаються відомості про надання відпустки), завірена копія видана Архівним відділом Калуської міської ради зазначені відомості про надання ОСОБА_1 відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 13.02.2004 по 30.04.2005.

Вказане підтверджується архівною довідкою №01.7-01/1183 від 23.10.2023, виданою Архівним відділом Калуської міської ради, підтверджується надання позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 13.02.2004 по 30.04.2005 (всього 1 рік 2 місяців 17 днів, у період роботи на ЗАТ «Лукор»).

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 16.12.2006 і по сьогодні працює у ТОВ «Карпатнафтохім».

Водночас, пільговими довідками №102 від 17.10.2023. та №109 від 25.10.2023, видані ТОВ «Карпатнафтохім» підтверджено стаж роботи на пільгових умовах за Списком №2, а саме: з 01.05.2005 по 11.05.2008, з 08.12.2008 по 07.12.2013, з 08.12.2013 по 07.12.2014.

Окрім того, довідкою від 17.10.2023 №3/1-70, виданою ТОВ «Карпатнафтохім», листом ТОВ «Карпатнафтохім» від 02.07.2024 №3/1-68 та копією витягу з особової картки працівника підтверджується те, що у період роботи у ТОВ «Карпатнафтохім» з 01.05.2005 по 15.12.2006 позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а з 16.12.2006 по 15.11.2009 перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що спірні періоди роботи ОСОБА_1 з 13.02.2004 по 30.04.2005 (період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку), з 16.12.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 01.11.2009 (період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку) підтверджуються як трудовою книжкою, так і іншими, наданими пенсійному органу документами, які також підтверджують, що такий стаж має включатись до пільгового стажу позивача за Списком №2.

Щодо перебування у спірний період позивача у відпустках для догляду за дитиною до досягнення нею 3- і 6-річного віку, колегія суддів зазначає таке.

Згідно приписів п. «ж» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Відповідно до ст. 181 Кодексу законів про працю України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою матері (батька) дитини або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Крім того, Пенсійний Фонд України своїм листом від 25.06.2008 №10842/02-10 надав наступне роз`яснення щодо обчислення спеціального і пільгового стажу: «Згідно з частиною 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років. Тобто, до спеціального й пільгового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3- і 6- річного віку (у разі оформлення відповідної відпустки)».

Враховуючи встановлені обставини справи щодо перебування ОСОБА_1 у спірні періоди з 13.02.2004 по 30.04.2005 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а також з 16.12.2006 по 31.01.2007, з 05.02.2007 по 01.11.2009 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку, суд констатує, що такі періоди мають враховуватись пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, а тому, суд погоджується із позивачем, що на день звернення її до головного управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2, її пільговий стаж за Списком №2 (з урахуванням визнаного пенсійним органом 8 років 07 місяців 08 днів) складає більше необхідних 10 років.

Що стосується доводів відповідача щодо відсутності нарахування та сплати внесків до Пенсійного фонду за вказані періоди, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-IV, страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до вказаного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог зазначеного Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 20 Закону України №1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до вказаного Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені зазначеним Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, однією з підстав для відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів роботи слугувала відсутність інформації щодо сплати страхових внесків.

Суд зазначає, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Таким чином, колегія суддів вважає, що особа не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата підприємством страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до стажу позивача спірних періодів роботи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів констатує безпідставність доводів пенсійного органу на відсутність інформації щодо сплати страхових внесків.

Водночас, суд звертає увагу, що позбавлення позивача права на призначення пенсії за вислугу років, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Отже, виходячи зі змісту позовних вимог та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде, окрім визнання протиправним і скасування спірного рішення, зобов`язання пенсійного органу зарахувати позивачу до спеціального страхового стажу періоди роботи.

Окрім цього, враховуючи викладене, та з огляду на встановлені у справі обставини щодо подання позивачем пенсійному органу разом із заявою від 31.05.2024 всіх необхідних документів, при наявності всіх встановлених законодавством умов для призначення ОСОБА_1 пільгової пенсії по Списку №2 (досягнення 50 років, страховий стаж позивача складає понад 20 років, що не заперечується пенсійним органом, а також спеціальний страховий стаж позивача, включно з спірним, складає більше необхідних 10 років), суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавленим гарантованого Державою Україна пенсійного забезпечення, а тому, на думку суду, остання має право на перехід з пенсії по інвалідності на інший вид пенсії пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, зокрема, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Таким чином, оскільки позивач звернулася із заявою про призначення пільгової пенсії 31.05.2024, а 50-річного віку досягнула 07.03.2024, то призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 необхідно з 08.03.2024 з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку (а не з 31.05.2024, як того просила позивач).

Щодо визначення відповідача, який має виконувати рішення зобов`язального характеру, суд виходить із такого.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 (далі Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV, Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Постанова №22-1) (у редакції Постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Згідно пункту 4.2 розділу IV Постанови №22-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Судом встановлено, що заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 ОСОБА_1 подала за місцем проживання та перебування на обліку, тобто до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, що підтверджується та не оспорюється Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровській області. Тому суд зазначає, що публічно-правові відносини на момент звернення за призначенням такої пенсії, у останнього виникли саме з Головним управлінням Пенсійного фонду в Івано-Франківській області.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу вже було призначено ще з 2021 року пенсію по інвалідності, яку виплачує саме ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

Пунктом 4.10 Постанови №22-1 передбачено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, за приписами Постанови №22-1 електронна пенсійна справа знаходиться в пенсійному органі за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи, та такий орган здійснює нарахування та виплату пенсії. Тобто, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає та здійснює виплату пенсії, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання ОСОБА_1 . Тому пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, з яким, як уже зазначено вище, виникли публічно-правові відносини у ОСОБА_1 , яке і повідомляло позивача про відмову їй у переході на інший вид пенсії та яке здійснює виплату пенсії по інвалідності.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав на пенсійне забезпечення в даному випадку буде зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок пенсії та перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, суд вважає, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 308 КАС України, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року у справі № 300/5533/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар