Справа № 240/17261/23
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2024-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/17261/23

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області, за участі третьої особи ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, скасування постанови,

встановив:

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - позивач, ГУ ПФУ в Житомирській області) звернулося у суд з позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (далі відповідач, Відділ ПВР УЗПВР у Житомирській області) від 08.06.2023 у ВП № 71026265 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про накладення штрафу є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з виконанням ГУ ПФУ в Житомирській області рішення суду в повному обсязі у суровій відповідності до чинного законодавства.

Ухвалою суду позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов. Ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 (далі - третя особа, ОСОБА_1 ).

До суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що рішенням суду від 28.12.2022 у справі №240/13478/21 (яке набрало законної сили 30.01.2023) зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, починаючи з 01.01.2022 з урахуванням виплачених сум. Натомість відповідач вчинив дії по проведенню перерахунку пенсії ОСОБА_1 із застосуванням механізму обчислення відповідно до постанов КМУ №124 від 20.02.2019, №251 від 01.04.2020 та №137 від 22.02.2021, а не у відповідності до рішення суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. У зв`язку з невиконанням виконавчого документу, 12.04.2023 винесено вимогу, якою зобов`язано позивача виконати рішення суду та надати підтверджуючі документи. Оскільки рішення суду залишилося не виконаним, державний виконавець виніс постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 5100 грн.

Від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву, у які просив відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що обставини, викладені у позовній заяві, є надуманими, необ`єктивними та суперечать прийнятому судовому рішенню у справі №240/13478/21; надані розрахунки жодним чином не свідчать про виконання рішення, а навпаки, про ухилення від його виконання. Вважає, що оскаржувана постанова про винесення штрафу є правомірною, з боку державного виконавця порушень закону не допущено, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити. Зауважила, що рішення суду виконано належним чином, тому правові підстави для накладення штрафу відсутні.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, у відзиві заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Третя особа в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, вважає дії державного виконавця правомірними, оскільки рішення суду протягом майже двох років залишається невиконаним.

Усною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання ,суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №240/13478/21 (яке набрало законної сили 30.01.2023) про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 , виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, починаючи з 01.01.2022 з урахуванням виплачених сум, видано виконавчий лист та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71026265 від 14.02.2023.

На адресу відділу надійшла відповідь на вказану постанову, з якої вбачається, що на виконання пункту 9-1 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 №1210, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 №1307, ОСОБА_1 з 01.01.2022 проведено перерахунок пенсії, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року. Виплата пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати ОСОБА_1 здійснюється з 01.01.2022.

Враховуючи викладене, доплата пенсії за рішенням суду від 28.12.2022 у справі №240/13478/21 відсутня.

Розмір пенсії обчислено як добуток середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, визначеного як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки - 3764,40 грн. із застосуванням коефіцієнтів збільшення 1,17 ( на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 №124), 1,11 ( на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та 1,1 ( на виконання постанови Кабінетів Міністрів України від 22.02.2021 № 127), а саме 5426.60 грн. (3764,40 гри. х1,17x1,11x1,11) на середньомісячний коефіцієнт заробітної плати, який враховується під час обчислення пенсії, з урахуванням відсотку втрати працездатності, який визначений органами медико-соціальної експертизи, а саме 80%. Середньомісячний коефіцієнт заробітної плати, який враховано під час обчислення пенсії, визначено як частка п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня відповідного року на середню заробітну плату (доходи) в середньому на одну застраховану особу в цілому по України, з якої сплачено страхові внески за рік, який передує відповідному року та становить 2.90126 (5x6000,00 грн. - розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на 01.01.2021: 10340,35 грн. - середня заробітна плата (дохід) в середньому на одну застраховану особу в цілому по У країні,з якої сплачемо страхові внески за 2020).

Розмір пенсії з 01.01.2022 становить 13418,78 грн., де:

12595,18 грн. - основний розмір (5426,60 гри.х2,9016 х80%)

773,60 грн. - підвищення як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи (40% від 1934 грн.);

50,00 грн. - цільова допомога інвалідам особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи.

У зв`язку із не виконанням виконавчого документу, 12.04.2023 державним виконавцем винесено вимогу, якою зобов`язано останнього виконати рішення суду та надати підтверджуючі документи про виконання рішення суду.

Відповідь на вимогу надійшла, аналогічна попередній.

За результатами ознайомлення з такою відповіддю, державний виконавець дійшов висновку про те, що рішення суду не виконано, оскільки нарахування доплати до пенсії проведено не в розмірі, визначеному судовим рішенням, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, а із застосуванням вказаного вище механізму, тому 08.06.2023 прийняв постанову ВП № 71026265 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

Уважаючи таке рішення протиправним, ГУ ПФУ в Житомирській області подало позов до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3447-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Також підкреслював, що органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.

Так, у рішенні від 19 березня 1997 року по справі «Горнсбі проти Греції», ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року).

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Спеціальним законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1404-VIIІ).

У відповідності до статті 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIIІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини 1 статті 26 Закону України № 1404-VIIІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 63 Закону України № 1404-VIIІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 1 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом статті 75 Закону України № 1404-VIIІ, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правовою підставою накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання останнім судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. Отже, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника.

Установлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених статтею 18 Закону України №1404-VIII.

Відповідно до змісту положень частини 3 зазначеної правової норми, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина 4 наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Отже постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути прийнята лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Як установлено судом, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у справі №240/20331/22, зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 , виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, починаючи з 01.01.2022 з урахуванням виплачених сум.

Рішення набрало законної сили 30.01.2023.

Відповідно до наявного в матеріалах справи перерахунків пенсії, у період з 01.01.2022 по 28.02.2023 сума доплати відсутня.

При цьому, починаючи з 01.01.2022 статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено розмір мінімальної заробітної плати 6500 грн. на місяць; 01.01.2023 статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено розмір мінімальної заробітної плати 6700 грн. на місяць. Відповідно, щомісячний розмір пенсії ОСОБА_1 у 2022 році має становити 6500 грн х 5 = 32500 грн., а у 2023 році 6700 грн. х 5 = 33500 грн.

Натомість, розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2022 становить 13418,78 грн.

Тобто, з 01.01.2022 ГУ ПФУ у Житомирській області не здійснює нарахування підвищення до пенсії відповідно до рішення суду, тобто, умисно не виконує рішення суду.

Надаючи правову оцінку таким діями позивача, суд зауважує на таке.

Передбачена статтею 39 Закону №796-ХІІ доплата є періодичним (щомісячним) платежем, виплата якого, за загальним правилом, не обмежена в часі.

Вирішуючи питання про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідний періодичний платіж особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суди, у разі відсутності спору про право особи на отримання такої доплати або встановлення такого права в судовому порядку, не мають підстав обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві.

У разі зміни чинного законодавства України, яким регулюються питання соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, орган Пенсійного фонду України повинен керуватися нормами законів, чинними на час призначення (нарахування) виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Окрім того, згідно з усталеною судовою практикою (постанови Верховного Суду України від 23 квітня 2013 року №21-239а11, від 19 березня 2013 року №21-53а13, від 05 листопада 2013 року №21-293а13, від 07 липня 2014 року №21-222014 тощо), відступу від якої не здійснювалось Верховним Судом, виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до норм законодавства, якими керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.

Указана правова позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі №620/2928/20.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач протиправно не перерахував і не виплатив ОСОБА_1 пенсію, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, починаючи з 01.01.2022 з урахуванням виплачених сум. Вказане свідчить про невиконання рішення суду, а тому оскаржувана постанова винесена правомірно.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

Відповідач довів правомірність оскаржуваної постанови.

З огляду на викладене, ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд вважає їх недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області, за участі третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, скасування постанови - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г.В. Чернова

26.11.24