Справа № 160/17735/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 рокуСправа №160/17735/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2024р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 30 000, 00 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 серпня 2023 року по 26 серпня 2023 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві недоплачену частину додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 серпня 2023 року по 26 серпня 2023 року включно, виходячи з її розміру 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої винагороди;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000, 00 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 27 серпня 2023 року по 31 серпня 2023 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві недоплачену частину додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 27 серпня 2023 року по 31 серпня 2023 року включно, виходячи з її розміру 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої винагороди;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000, 00 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 вересня 2023 року по 30 вересня 2023 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві недоплачену частину додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 вересня 2023 року по 30 вересня 2023 року включно, виходячи з її розміру 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої винагороди;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000, 00 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачеві недоплачену частину додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року включно, виходячи з її розміру 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої винагороди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.03.2022р. позивач проходить військову службу, був зарахований до списків та призначений на посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 . Позивач вважає, що він набув право на отримання додаткової винагороди у розмірах відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022р. у зв`язку з безпосередньою участю його у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів згідно наказів командира згаданої військової частини у період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р. у розмірі 30 000,00 грн., у період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р., з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. у розмірі 100 000,00 грн. Проте, позивач вказав на те, що зі змісту свого особового рахунку, наданого відповідачем на адвокатський запит, довідався, що згадана вище додаткова винагорода у вказаний період йому була нарахована та виплачена не у повному обсязі, а саме: за серпень 2023р. недоплачена сума додаткової винагороди склала 11290,29 грн., за вересень 2023р. 70 000,00 грн., за жовтень 2023р. 70 000,00 грн., що загалом становить 151290,29 грн. за підрахунками, які ним наведені у позові, що, на переконання позивача, спричинило порушення його прав на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів згідно до вимог ст.1-2, ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 2 розділу ХХХІУ Порядку №260 (а.с.1-6).

Ухвалою суду від 08.07.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 07.08.2024р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази відсутності протиправної бездіяльності відповідача у даних правовідносинах з урахуванням наданих позивачем доказів, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.32-33).

Зазначена вище ухвала суду та адміністративний позов з додатками був отриманий відповідачем у його електронному кабінеті 03.07.2024р. (адміністративний позов з додатками), 08.07.2024р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду даної справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронних листів, наявних у справі (а.с.36-37).

09.08.2024р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про встановлення заявнику строку на усунення недоліків, у якому, посилаючись на те, що позивач ввів суд в оману щодо причин пропуску цього строку, оскільки в силу своїх посадових обов`язків бухгалтера фінансово-економічної служби та надаючи пояснення у межах проведеного службового розслідування щодо підстав призначення йому спірної додаткової винагороди знав про її невиплату з 27.11.2023р., проте, з даним позовом звернувся до суду лише 03.07.2024р., тобто, з пропуском строку, встановленого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, просив суд залишити позов позивача без руху та надати йому строк на усунення недоліків щодо пропуску строку звернення на підставі ч.3 ст.123 наведеного Кодексу (а.с.39-46).

Розглянувши наведене клопотання відповідача, вивчивши докази на його підтвердження, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для його задоволення, з огляду на таке.

По-перше, жодного доказу, який би підтверджував обізнаність позивача про бездіяльність відповідача у даних правовідносинах саме з 27.11.2023р. відповідачем до цього клопотання не додано.

По-друге, повноваження щодо перевірки дотримання строків звернення до суду з позовами покладено на адміністративний суд за приписами Кодексу адміністративного судочинства України і відповідач не вправі робити з цього приводу вказівки суду, таких повноважень відповідача наведені процесуальні норми не містять.

По-третє, при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі судом було перевірено дотримання позивачем встановлених законом строків звернення до суду з цим позовом та в ухвалі про відкриття провадження у цій справі було зроблено висновок про те, що, з урахуванням того, що позивач пов`язує порушення свого права з триваючою бездіяльністю, яка продовжується і на момент подання цього позову, то у даному випадку такий строк звернення до суду з даним позовом не пропущений, такий висновок суду був підкріплений і висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.01.2021р. та від 06.07.2022р., які наведені в ухвалі суду, тому у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду з цим позовом було відмовлено (а.с.32-33).

При цьому, і слід зазначити, що правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для врахування не тільки адміністративним судом, а й для відповідача, як суб`єкта владних повноважень, виходячи з вимог ст.129-1 Конституції України.

За викладених обставин, у задоволенні клопотання про залишення даного позову без руху та надання позивачеві строку на усунення недоліків щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, відповідачеві слід відмовити.

На виконання вищенаведеної ухвали суду, 17.11.2024р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній проти позову заперечував, просив у задоволенні даного адміністративного позову позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_1 підпорядкована військовій частині НОМЕР_2 як окремий батальйон управлінню бригади, до складу якої він входить, а відповідно, нарахування та виплата військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 відбувається в/ч НОМЕР_2 на підставі підготовлених відомостей на виплату грошового забезпечення по особовому складу в/ч НОМЕР_1 . За рапортом головного бухгалтера в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 виплату спірної додаткової винагороди позивачеві було призупинено, за фактом призначення посадовими особами фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , зокрема і позивачеві, такої додаткової винагороди у серпні жовтні 2023р. було призначене службове розслідування згідно наказу від 22.11.2023р. №804-А у ході якого позивачем були надані письмові пояснення 27.11.2023р. та за його результатами було встановлено неправомірність такої виплати за згаданий вище період, що спричинило збитки державному бюджету на суму 806545,15 грн., результати такого службового розслідування були затверджені наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 16.12.2023р. № 254-ОД. З огляду на викладене, відповідач вважає, що позивач був обізнаний про факт невиплати йому додаткової винагороди за серпень жовтень 2023р., оскільки надавав пояснення у ході службового розслідування, що, на переконання відповідача, свідчить про те, що з 27.11.2023р. позивач чітко знав, що виплату йому додаткової винагороди було призупинено у зв`язку з обставинами, викладеними у службовому розслідуванні, з чого вбачається відсутність протиправної бездіяльності відповідача у даних правовідносинах. Окрім того, відповідач просив і поновити йому строк на подання відзиву на позов, пропущений з поважних причин, а саме: перебування особового складу військової частини включно з керівництвом постійно в зоні дорученої відповідальності із захисту Батьківщини від збройної агресії у зв`язку із чим вчасне опрацювання отриманої кореспонденції неможливе, здійснюється під час наявності світла та інтернет-зв`язку (а.с.72-74).

Розглянувши клопотання відповідача про поновлення йому строку на подання відзиву на позов, пропущеного з поважних причин, яке наведене у відзиві на позов, суд вважає за можливе поновити такий пропущений строк, у зв`язку з поважними причинами його пропуску, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.5 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно до ч.3 ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк ч.4 ст.121 наведеного Кодексу.

А за приписами ч.5 ст.121 Кодексу, визначено, що пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Так, судом встановлено, що ухвалою суду про відкриття провадження у даній адміністративній справі від 08.07.2024р. було покладено обов`язок на відповідача протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази відсутності протиправної бездіяльності відповідача у даних правовідносинах з урахуванням наданих позивачем доказів, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.32-33).

Зазначена ухвала суду була отримана відповідачем у системі «Електронний суд» 08.07.2024р о 22:40 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача та свідчить про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи у відповідності до приписів ст.18 КАС України (а.с.37).

А відповідно, із аналізу наведених обставин та приписів процесуального законодавства слідує, що відповідач мав обов`язок подати до суду відзив на позов у строк до 24.07.2024р. включно.

Разом з тим, відповідний відзив на позов та докази в його обґрунтування у даній справі були подані відповідачем одночасно із клопотанням про поновлення строку на подання відзиву на позов лише 17.11.2024р. про що свідчить інформація, яка міститься в матеріалах справи та зафіксована у системі «Електронний суд» (а.с.72-74).

Таким чином, відповідачем процесуальний строк, встановлений вищенаведеною ухвалою суду, на подання відзиву на позов, є пропущеним.

В той же час, вирішуючи питання поновлення пропущеного відповідачем процесуального строку на подання відзиву, встановленого судом, за наведеним у відзиві на позов клопотанням відповідача та досліджуючи причини поважності пропуску цього строку відповідачем, судом враховуються ті обставини, що з 24.02.2022р. триває вторгнення рф на території України, у державі введений воєнний стан, який триває і на момент розгляду даної справи, особовий склад військових частин Збройних Сил України задіяний у заходах, пов`язаних з захистом та обороною Батьківщини від збройної агресії рф проти України, яка триває більше двох років, ці обставини є загальновідомими та не потребують підтвердження будь-якими доказами, тому самі ці обставини та причини слід визнати поважними для поновлення процесуального строку, встановленого судом, для подання відповідачем відзиву на позов у даній справі.

Окрім того, судом враховується і те, що відповідачем одночасно з поданням клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позов, встановленого судом, 17.11.2024р. був поданий відзив на позов та докази в його обґрунтування, що свідчить про дотримання відповідачем вищенаведених приписів ч.4, ч.5 ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене, з метою всебічного та об`єктивного вирішення даного спору, дотримання прав та інтересів усіх учасників справи на подання ними необхідних документів, які стосуються предмету спору, причини пропуску відповідачем строку, встановленого судом, на подання відзиву на позов, які наведені вище та визнані судом поважними, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку, встановленого судом, на подання відзиву на позов у відповідності до вимог ст.121 КАС України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 27.11.2024р. строк розгляду даної справи був продовжений у відповідності до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 27.11.2024р. (а.с.120).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 27.11.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті заяви.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 (позивач у справі) з 15.03.2022р. проходить військову службу за мобілізацією згідно до Указів Президента від 24.02.2022р. №64/2022 та №69/2022, що підтверджується змістом копії військового квитка позивача серії НОМЕР_3 від 30.03.2015р. (а.с.10-17).

Згідно копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) 15.03.2022р. позивача було зараховано до списків частини та призначено на посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , ВОС -900093А про що свідчить копії наведеного витягу з наказу, наявна у справі (а.с.18).

Далі, 04.09.2023р., 03.10.2023р. та 03.11.2023р. на підставі витягів з рапорту безпосереднього керівника позивача, витягу з бойового наказу, витягів з журналів бойових дій за серпень, вересень, жовтень 2023р. позивача було включено для виплати йому додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі 30 000,00 грн. за період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р.; у розмірі 100 000,00 грн. за період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р., за період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. згідно Додатків 1, 2 до наказів командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.09.2023р. №1109-П, від 03.10.2023р. №1238-П, від 03.11.2023р. №1409-П про що свідчать копії Витягів з наказів (а.с.18-28).

Також зі змісту копії картки особового рахунку позивача № НОМЕР_4 за серпень жовтень 2023р. судом встановлено, що позивачеві в/ч НОМЕР_1 було нараховано та виплачено, зокрема, додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, у розмірі 30 000,00 грн. за серпень 2023р. (за період з 01.08.2023р. по 31.08.2023р.) у вересні 2023р. (а.с.18-зворот).

В той же час, відомостей про нарахування та виплату відповідачем позивачеві додаткової винагороди, у розмірі 100 000,00 грн. передбаченої постановою КМУ №168, за період серпень 2023р. (за спірний період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р.), за період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. (вересень, жовтень 2023р.) на підставі вищенаведених наказів, витягів з бойового наказу та журналів бойових дій, вказана копія особового рахунку позивача не містить.

Вважаючи протиправною вищенаведену бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., передбаченої постановою КМУ №168, за період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р., додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. та за період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. за безпосередню участь його у ці періоди у бойових діях, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає мовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 цього Закону).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі постанова КМУ №168).

Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування, застосовується з 24.02.2022р.

До вказаної постанови КМУ №168 від 28.02.2022р. неодноразово вносилися зміни та доповнення.

Зокрема, у період, що є предметом спору, тобто з 01.08.2023р. по 31.10.2023р. дана постанова КМУ №168 діяла у редакціях змін внесених до неї постановами КМУ №836 від 09.08.2023р., яка набрала чинності 11.08.2023р. та №1001 від 15.09.2023р., яка набрала чинності з 20.09.2023р.

Так, згідно п.1-1 постанови КМУ №168 у редакції, чинній з 01.08.2023р. по 31.10.2023р. (спірний період) було установлено, що на період дії воєнного стану, зокрема:

- військовослужбовцям Збройних Сил України, як беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

- військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

За приписами пункту 2-1 наведеного постанови КМУ №168 установлено, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають, зокрема, особливості виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1-1 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки. Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) пункт 1-2 постанови КМУ №168.

На виконання вищезазначених змін, наказом Міністра оборони України від 25.01.2023р. № 44 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 № 177/39233), який набув чинності з 01.02.2023, внесені зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018(зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260) - доповнено розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

У пункті 2 розділу ХХХІУ згаданого Порядку №260 було передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода, згідно постанови КМУ №168, виплачується у таких розмірах, а саме:

100 000 гривень тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

- під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

- із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії;

- на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

- з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника;

- з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту;

- кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів;

- з відбиття збройного нападу (воєнного ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

30 000 гривень - виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

- у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) ( далі завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);

- з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями

- із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логісничними) розпорядженнями.

Також і приписами пункту 4 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що підтвердженням безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

- бойовий наказ (бойового розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойового донесення або постова відомість (під час охорони об`єкту, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини пункти 8 та 9 розділу ХХХІУ Порядку №260 у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Із аналізу наведених вище приписів слідує, що підставою для нарахування та виплати військовослужбовцям додаткової винагороди у розрахунку 100 000 грн. та 30 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 є виконання такими військовослужбовцями бойових (спеціальних) завдань, які перелічені у пункті 2 розділу ХХХІУ Порядку №260 та які повинні бути підтверджені бойовими наказами командирів, журналами бойових дій, рапортами (донесеннями) командирів підрозділів.

Так, із наданих позивачем копій документів судом установлено, що у спірний період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р. позивача було включено до особового складу військової частини для виплати йому додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, за період виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) у розмірі 30 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань відповідно до Додатку 1 до наказу від 04.09.2023р. №1109-П, що підтверджується пункту 1 копії Витягу із цього наказу та копією Витягу з Додатку 1 до нього (а.с.18-19).

Також відповідно і до пункту 2 Витягу з наведеного наказу від 04.09.2023р. №1109-П за період безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, та виконання бойових (спеціальних) завдань, позивача було включено до особового складу військової частини для виплати йому додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, відповідно до додатку 2 до цього наказу за період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. про що свідчить наведена копії Витягу з наказу та копія Витягу з Додатку 2 до нього (а.с.18-19,20).

Окрім того, і згідно до наказів командира в/ч НОМЕР_1 від 03.10.2023р. №1238-П, від 03.11.2023р. №1409-П позивача також було включено для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах за період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р., тобто, за вересень, жовтень 2023р. (а.с.20-23).

Вказані накази було оформлені командиром в/ч НОМЕР_1 на підставі рапортів безпосереднього начальника позивача помічника командира з фінансово-економічної роботи-начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , витягу з бойового наказу від 26.08.2023р. та витягів із журналів бойових дій, що підтверджується копіями їх витягів, наявних у матеріалах справи (а.с.23-28).

Між тим, зі змісту копії акту службового розслідування за грудень 2023р. судом установлено, що за фактом виплати додаткової винагороди 100 000 грн. військовослужбовцям фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 за серпень-жовтень 2023р. відповідно до ст.85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України було призначене та проведене службове розслідування у ході якого було встановлено, що на підставі розпорядження командира в/ч НОМЕР_2 №1665/175 від 20.12.2022р. на період дії воєнного стану особовий склад фінансово-економічних служб, зокрема, і в/ч НОМЕР_1 був відряджений до фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_2 , яка знаходиться на об`єкті АДРЕСА_1 , тобто, з лютого 2023р. по грудень 2023р. особовий склад фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 був виведений з районів бойових дій та перебуває в м. Дніпро; факт несення служби на вказаному об`єкті був підтверджений поясненнями, у тому числі, і позивача, з лютого 2023р. позивач, займаючи посаду провідного бухгалтера в/ч НОМЕР_1 , перебував на об`єкті АДРЕСА_2 , де виконував свої функціональні обов`язки: з нарахування грошового забезпечення, ведення бухгалтерського обліку, складання звітності, оформлення відомостей, тощо; в той же час, зазначено, що у наведений спірний період (серпень, вересень, жовтень 2023р.) включення військовослужбовців, у тому числі і позивача у рапорти для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. вважається безпідставним, оскільки військовослужбовці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 (позивач у справі) безпосередньої участі у бойових діях в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій рф території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора відповідно до пункту 2 розділу ХХХІУ Порядку №260 не брали (а.с.60-70).

Згідно до наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 16.12.2023р. №254-ОД «Про результати службового розслідування щодо виплати додаткової винагороди 100 000 грн. військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 » за порушення службової дисципліни, вимог ст.16, ст.66,67, 88 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України посадових осіб було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани, зауваження, командиру в/ч НОМЕР_1 наказано привести накази про виплату додаткової винагороди посадовим особам фінансово-економічної служби за серпень-жовтень 2023року у відповідність до нормативно-правових актів та копії матеріалів службового розслідування направити до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава та до Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Східного регіону, про що свідчить зміст копії наведеного наказу (а.с.53-58).

У ході судового розгляду справи на спростування вищенаведених обставин встановлених матеріалами наведеного службового розслідування щодо безпідставного включення його до наказів на виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. у наведений період, позивачем жодних доказів суду не надано.

Тобто, із наведених встановлених судом обставин слідує, що у період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. та у період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. позивач, перебуваючи на посаді провідного бухгалтера в/ч НОМЕР_1 , безпосередньої участі у бойових діях в районах їх здійснення, перелік яких наведений у пункті 2 розділу ХХХІУ Порядку №260, за які передбачена виплата додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., не брав.

А отже, із наведеного, можна дійти висновку, що за відсутності умов безпосередньої участі позивача у бойових діях в районах їх здійснення, які перелічені у пункті 2 розділу ХХХІУ Порядку №260, позивач не мав права на отримання вищенаведеної додаткової винагороди із розрахунку 100 000 грн., тому підстави для виплати позивачеві за вказаний вище спірний період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. та у період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. додаткової винагороди в розрахунку 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у відповідача були відсутні.

За викладених встановлених обставин та аналізу наведених приписів законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168, за період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. та у період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача в частині визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 за період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р., то у цій частині позовних вимог судом встановлено, що додаткова винагорода за вказаний період у розмірі 30 000 грн. була нарахована та виплачена позивачеві у вересні 2023р. про що свідчить інформація, яка міститься у копії картки особового рахунку позивача № НОМЕР_4 за серпень жовтень 2023р., яка надана самим позивачем (а.с.28-зворот).

Наведена у вказаній картці особового рахунку позивача інформація жодними іншими доказами у ході судового розгляду даної справи позивачем спростована не була.

А отже, у наведеній частині позовних вимог щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., передбаченої постановою КМУ №168, за період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р. протиправна бездіяльність відповідача судом не встановлена, а позивачем не доведена та спростована відомостями, які містяться у вказаній вище картці особового рахунку позивача про нарахування та виплату позивачеві спірної суми додаткової винагороди, тому суд приходить до висновку, що у зазначеній частині позову позивачеві також слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, ні позивачем, ні його представником не надано будь-яких доказів на підтвердження протиправності бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розрахунку 30000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 за період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р., а також і додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. за період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. та за період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. з урахуванням обставин встановлених судом під час розгляду даної справи та аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства, які позивачем не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, і аргументи позивача у позові з приводу того, що його безпосередня участь у бойових діях в районах їх ведення на тимчасово окупованій рф території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора згідно витягів з рапортів його безпосереднього керівника, витягу з бойового наказу, витягів з журналів бойових дій, копій наказів командира в/ч на виплату такої додаткової винагороди за спірний період, оскільки матеріалами службового розслідування, проведеним у грудні 2023р. зокрема, згідно копії акту службового розслідування за грудень 2023р. та копії наказу командира в/ч НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 16.12.2023р. №254-ОД були виявлені факти безпідставного нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. передбаченої постановою КМУ №168 за безпосередню участь у бойових діях, який займав посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , безпосередньої участі у серпні 2023р.-жовтні 2023р. у бойових діях не брав, а виконував свої посадові обов`язки з нарахування грошового забезпечення, ведення бухгалтерського обліку, складання звітності, оформлення відомостей тощо, перебуваючи на об`єкті №3 в м. Дніпро (а.с.53-70).

При цьому, доказів, скасування наказу командира в/ч НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 16.12.2023р. №254-ОД у встановленому законодавством порядку позивачем суду не надано (такі відомості в матеріалах справи відсутні).

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. за період з 01.08.2023р. по 26.08.2023р., в розмірі 100 000,00 грн. за період з 27.08.2023р. по 31.08.2023р. та за період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р., передбаченої постановою КМУ №168 у відповідності до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому в адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

З огляду на викладене та враховуючи, що права та інтереси позивача у даних правовідносинах відповідачем не були порушені, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду в розрахунку 30000 грн. та 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168, у редакції, чинній на час виникнення правовідносин за вищенаведені періоди, які є похідними вимогами у даному спорі, також задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва