Справа № 260/3234/24
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2024-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 листопада 2024 року м. Ужгород№ 260/3234/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання Ониська Н.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 не з`явився;

за участі представника позивача адвоката Михальчук Наталії Петрівни;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 представник ОСОБА_2 ;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 представник ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування наказів,-

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2024 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) (далі по тексту - відповідач 1) та ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить суд: "1. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо застосування приводу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; 3. Визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 06.04.2024 в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; 4. Визнати протиправним та скасувати п 1.2. наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) № 102 від 06.04.2024 в частині зарахування до списків особового складу вказаного ІНФОРМАЦІЯ_6 на всі види забезпечення та призначення на посаду стрільцем-помічником гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .".

13 травня 2024 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року було призначено судове засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в даній справі відмовлено.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року було витребувано докази.

Розгляд даної справи відкладався (оголошувалась перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних законодавчо встановлених підстав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами прийняті рішення в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до приписів статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" він не підлягав призову на військову службу, оскільки є членом релігійної організації "Свідків Єгови". Позивач вказує, що право Свідків Єгови на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою службою) визнано державою. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066 затверджено перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до вказаного переліку належать і Свідки Єгови. Позивач має стійкі релігійні переконання, які унеможливлюють проходження останнім військової служби. Просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Зазначив, що позовна заява мотивована в основному посиланням на статтю 35 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Статтею 4 частиною 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України. Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина. Відповідно до статті 4 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Статтею 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період. Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби. Заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу Законом не встановлена. Крім того, статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Також наявність тих чи інших релігійних переконань не передбачена статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" як підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Відповідач 1 виснує, що належність до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (зокрема, Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови"), не є підставою для уникнення військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Представник відповідача 2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що згідно копії тимчасового посвідчення замість військового квитка позивач є військовозобов`язаним і перебував у запасі. 04 квітня 2024 року, позивач пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією, за результатами якого підлягав призову на військову службу під час мобілізації. Зазначив, що на момент призову позивач не був заброньований в установленому законом порядку на період мобілізації, із заявою про надання відстрочки, не звертався. У зв`язку зі чим, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у позові. Зокрема зазначив, що протиправність дій як відповідача 1 так і відповідача 2 пов`язує з порушенням права позивача на заміну військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу.

В судовому засіданні представники відповідачів заперечили щодо задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав наведених у відзивах на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами докази (заслухавши представників сторін), всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки № 6817 від 25 жовтня 2023 року, яка видана Релігійною організацією "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідком Єгови в Україні з 13 вересня 2014 року (Т. 1 а.с. 40).

Аналогічна інформація щодо позивача зазначена й у листі Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" від 14 жовтня 2024 року № 16465 (Т. 2 а.с. 12).

Відповідно до копії тимчасового посвідчення № НОМЕР_4 (замість військового квитка), що видане 28 квітня 2016 року солдату ОСОБА_1 , останній військовозобов`язаним і перебуває у запасі (Т. 1 а.с. 49).

04 квітня 2024 року позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією, за результатом якого складено Довідку військово-лікарської комісії № 847 від 04 квітня 2024 року, згідно якої останнього визнано придатним до військової служби (Т. 1 а.с. 113).

Складенню указаної довідки передувало складення карти обстеження та медичного огляду від 04 квітня 2024 року, у якій вказано про придатність позивача до військової служби (Т. 1 а.с. 114).

05 квітня 2024 року позивачем засобами поштового зв`язку було подано письмову заяву від 04 квітня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо заміни йому виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, (Т. 1 а.с.а.с. 35, 36, 60, 61, Т. 2 а.с.а.с. 14-17).

Під час розгляду справи по суті позивачем та його представником не надано суду доказів, які б свідчили про отримання зазначеної заяви адресатом відповідачем 1 до ухвалення спірного рішення. Відповідач 1 заперечив факт отримання такої заяви від позивача. Доказів зворотного судом не здобуто. Також в судовому засіданні судом з`ясовувалося, зокрема, у представника позивача наявність інформації щодо отримання такої заяви відповідачем 1, для чого було оголошено перерву, однак доказів отримання представником позивача не надано.

Наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 06 квітня 2024 року за № 244, військовозобов`язаного ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені у складі команди № К375 (Т. 2 а.с. 43, Т. 1 а.с. 116).

У цей же день 06 квітня 2024 року ОСОБА_1 , наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06 квітня 2024 року № 102 було направлено у другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого проходження військової служби та надано три доби для прийому справ та посади стрільця-помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т. 1 а.с.а.с. 115, 116).

09 квітня 2024 року позивачем було подано письмову заяву до ІНФОРМАЦІЯ_4 про звільнення його з території вказаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із відмовою від несення військової служби, оскільки він належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (Т. 1 а.с.а.с. 20, 21). Факт написання зазначено заяви не заперечується відповідачем 2 про що зазначено у поданому суду відзиві на позовну заяву (Т. 1 а.с.106).

09 квітня 2024 року ОСОБА_1 письмово звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 із зазначенням своєї відмови від прийняття посади, відмови від складання присяги, відмови виконувати будь-які дії, передбачені статутом ЗСУ (Т. 1 а.с. 26).

Вважаючи такі дії відповідачів щодо призову на військову службу під час мобілізації і позбавлення права на проходження альтернативної (невійськової) служби протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до статті 19 частини 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 "Свобода думки, совісті і релігії" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту Конвенція).

Так, відповідно до статті 9 пункту 1 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту статті 9 пункту 2 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово був продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами Воєнний стан діє станом на дату прийняття рішення у даній справі.

Водночас, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом Президента України призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Як зазначалося вище позивач є військовозобов`язаним, про що свідчить тимчасове посвідчення № НОМЕР_4 (замість військового квитка), що видане 28 квітня 2016 року солдату ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 49), яке подане позивачем разом із позовною заявою.

Відповідно до статті 1 частини 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ (далі по тексту Закон України № 2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Статтею 1 частиною 1 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 1 частини 3 Закону України № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає проходження військової служби.

Відповідно до статті 1 частини 2 Закону України № 2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 15 частини 1 Закону України № 2232-ХІІ, на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ (далі по тексту Закон України № 3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону України № 3543-ХІІ).

Відповідно до статті 4 частини 8, 4 Закону України №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону України № 3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Суд зазначає, що представник позивача посилаючись на те, що позивач належить до релігійної організації Свідків Єгови, а тому він належить до "інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян", які на підставі абз. 16 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підтримку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною.

Надаючи оцінку зазначеним вище доводам, суд зазначає, що статтею 1 пунктом 4 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі по тексту альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" №1975-ХІІ (далі по тексту Закон України №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України № 1975-ХІІ, альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із статтею 2 Закону України №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 статті 4 Закону України №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (статті 4 частина 2 Закону України №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону України № 1975-ХІІ, альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

10 листопада 1999 року постановою Кабінету Міністрів України за № 2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі по тексту Положення № 2066).

Згідно з пунктами 2, 3 Положення № 2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Отже, із системного аналізу вказаних норм вбачається, що альтернативна служба це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби.

Як судом зазначалося вище, наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" від 06 квітня 2024 року за № 244, військовозобов`язаного ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені у складі команди № К375 (Т. 2 а.с. 43, Т. 1 а.с. 116).

Тобто, у спірному випадку, позивач є мобілізованим на військову службу під час мобілізації, а не призваний на строкову військову службу, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.

Суд звертає увагу на те, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена.

При цьому, відповідно до статті 4 частини 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Між цим, суд також зазначає, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Окрім цього, Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові № 9902/64/23 від 25 вересня 2023 року, які, відповідно до статті 242 частини 5 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Необхідно також зазначити, що згідно з положеннями статті 4 частини 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Як зазначалося вище судом відповідно до статті 19 частини 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку поведінці відповідачів щодо незабезпечення позивача альтернативною (невійськовою) службою під час воєнного стану необхідно звернути увагу, зокрема на те, що відповідачі щодо виконання своїх повноважень, пов`язані лише з прямими вказівками на свої повноваження (права та обов`язки) нормами Конституції та законів України. Тобто ці норми таких нормативно-правових актів повинні уповноважувати, у спірному випадку, відповідачі вирішувати питання, зокрема, щодо заміни військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою. Проаналізоване судом законодавство не наділяє відповідачів на вирішення питань щодо заміни військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Також необхідно зауважити, що судом не здобуто доказів, які б свідчили, що позивач до ухвалення наказу від 06 квітня 2024 року за № 244 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" (спірний наказ) доводив (усно чи письмово), зокрема, до відповідача 1 відповідні вимоги щодо заміни йому військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою. Як зазначалося вище, доказів того, що подана позивачем заява відповідачеві 1 за посередництвом поштового зв`язку 05 квітня 2024 року суду не надано.

Також необхідно зазначити, що судом не здобуто доказів, які б свідчили, що позивачем до відповідача 2 доводилася вимога з приводу заміни йому військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою до ухвалення спірного наказу від 06 квітня 2024 року за № 102. Заяви, на які посилається позивач і які ним подані суду, були складені 09 квітня 2024 року, тобто вже після ухвалення спірного наказу , а відтак не можуть вказувати на протиправність такого наказу, поведінки відповідача 2 ретроспективно.

Окрім того під час розгляду справи по суті не було встановлено протиправності дій ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо застосування приводу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Як було зазначено вище представником позивача така протиправність полягала в порушенні права позивача на заміну його військового обов`язку на альтернативну (невійськову службу).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши оскаржені позивачем рішення відповідачів та їх оскаржувану поведінку, суд вважає, що такі відповідають критеріям, визначеним статтею 2 частиною 2 КАС України, а надані позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що оскаржувані рішення та поведінка відповідачів відповідає критеріям правомірності.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) та ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування наказів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 15 листопада 2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Рішення суду у повному обсязі було складено 25 листопада 2024 року.

СуддяС.Є. Гаврилко