Справа № 640/19300/21
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року № 640/19300/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення позивачу перерахунку пенсії по інвалідності з урахуванням підвищення в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком як інваліду війни 2-гої групи відповідно до Закону України в 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку із зміною розміру мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.07.2019 з урахуванням проведених раніше виплат;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві у зв`язку із зміною розміру мінімальної пенсії за віком перерахувати та виплачувати позивачу пенсію по інвалідності з урахуванням підвищення в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком як інваліду війни 2-гої групи відповідно до Закону України в 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», починаючи з 01.07.2019 та у зв`язку з кожним наступним підвищенням розміру мінімальної пенсії за віком з урахуванням проведених раніше виплат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає протиправною відмову пенсійного органу здійснювати з 01.07.2019 підвищення пенсії позивачу у зв`язку з підвищенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Крім того, позивач посилається на те, що рішення суду, яким зобов`язано виплачувати йому пенсію як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи у розмірі 350 відсотків прожиткового мінімуму, є не скасованим та виконавчий документ з його виконання у судовому порядку не визнавався таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/19300/21 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

01 березня 2023 року від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла адміністративна справа №640/21095/22 на виконання Закону України № 2825-IX від 13 грудня 2022 р. «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду».

23 березня 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями цю справу передано на розгляд судді Лиска І.Г.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято справу до свого провадження та вирішено, що розгляд буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.03.2007 №2939-IV, підвищення розміру пенсій інвалідам війни з 01.01.2007 встановлено в розмірі 40 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. На виконання вказаних норм відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача та розраховано підвищення як інваліду 2 групи на рівні 40 відсотків від прожиткового мінімуму. Крім того, відповідачем зазначено, що рішення суду виконується, а зміна умов пенсійного забезпечення особи після виконання рішення суду може відбутися лише згідно чинного законодавства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є військовим пенсіонером перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та яких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (надалі - Закон № 2262-ХІІ).

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі №2а-4901/06 ОСОБА_1 зобов`язано нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2-гої групи, виходячи з підвищення 350% (відсотків) мінімальної пенсії за віком, розрахованого відповідно до прожиткового мінімуму за відповідний рік для осіб, які втратили працездатність, без будь-яких обмежень її максимального розміру.

На підставі вказаної постанови суду Відповідачем здійснено перерахунок пенсії Позивача з урахуванням підвищення в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком як інваліду війни 2-гої групи відповідно до Закону № 3551-XII.

Водночас, починаючи з 01.07.2019 Відповідач не здійснює перерахунок підвищення Позивачу в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком як інваліду війни 2-гої групи відповідно до Закону № 3551-XII, що підтверджується розрахунками з Автоматизованої системи Розрахунку пенсій за вислугу років.

У зв`язку з цим, Позивач через свого представника звернувся до Відповідача з вимогою про перерахунок підвищення в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком як інваліду війни 2-гої групи, яке виплачується Позивачу на підставі рішення суду відповідно до Закону № 3551-XII, кожного разу при підвищення розміру мінімальної пенсії за віком.

ГУ ПФУ в м. Києві у листі №2600-0202-8/83269 від 24.05.2021 зазначило, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 №2939-ІУ внесено зміни до частини четвертої статті 13 (набрали чинності з 01.01.2006), яку викладено в такій редакції «Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю внаслідок війни 1 групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, 2 групи 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

Вважаючи протиправною відмову відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ).

Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

У відповідності до статті 8 Закону № 2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно статті 15 Закону № 2262-ХІІ особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Частиною четвертою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII в редакції, чинній до 01.01.2006 було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

З 01 січня 2006 року вказана правова норма викладена у новій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 №2939-IV (далі - Закон №2939-IV), згідно якої особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, виходячи з викладених положень, інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 2006 року включно, а з 2006 року у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Тобто, інвалідам війни II групи пенсії по інвалідності підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 01.01.2006 у розмірі 350 процентів, а з 01.01.2006 у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 40 процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ІІ група інвалідності встановлена у лютому 2013 року та з 10.07.1999 призначено пенсію по інвалідності.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі №2а-4901/06 ОСОБА_1 зобов`язано нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2-гої групи, виходячи з підвищення 350% (відсотків) мінімальної пенсії за віком, розрахованого відповідно до прожиткового мінімуму за відповідний рік для осіб, які втратили працездатність, без будь-яких обмежень її максимального розміру.

Водночас, у зв`язку з набранням 01.01.2006 чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідачем здійснюється відсоткове обчислення пенсії виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 40 процентів.

Тобто, відповідачем здійснюється нарахування та виплата позивачу пенсії як інваліду війни ІІ групи, як передбачалось рішенням суду, водночас лише змінився механізм розрахунку шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначається законом.

Поряд з цим, суд зазначає, що згідно пояснюючої записки, яка подавалася до законопроекту, що був прийнятий у формі Закону України від 05.10.2005 № 2939-IV «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», цей Закон спрямований на здійснення поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Оскільки прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.

Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007 по справі № 2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначив наступне: заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч. 3 ст. 46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України».

Тож, вищевказані положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними) не визнавались.

Таким чином, внесені законодавцем зміни до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є частиною системної реформи у сфері соціального забезпечення, зокрема, відповідних категорій військовослужбовців, яка була направлена на зміну механізму розрахунку вищевказаних соціальних виплат шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначався законом.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги той факт, що питання визначення механізмів нарахування певних соціальних виплат та їх розмірів віднесено до законодавчого регулювання, то неправомірних дій, направлених на стверджуване позивачем невиконання рішення суду та звуження його прав шляхом обмеження соціального забезпечення, з боку Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві судом не вбачається.

Проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Головне управління не порушувало права позивача, і його дії відповідають ч. 2 ст. 19 Конституції України, що виключає можливість визнання дій відповідача протиправними та задоволення позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок і виплату вказаного підвищення до пенсії.

Суд зазначає, що Головне управління, здійснюючи свою діяльність на підставі законодавства, керується лише тим порядком і формами, які визначає законодавець та діє в межах покладених повноважень і відповідно до норм чинного законодавства.

Судом також враховується позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014. В зазначеному рішенні Судом вказано, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12.10.2004 у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Згідно зі статтею 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Під час розгляду та вирішення даної справи суд враховує, що з набранням чинності Закону від 05.10.2005 № 2939-IV не призвело до звуження змісту та обсягу набутих позивачем прав на соціальний захист.

Як вбачається з поданих розрахунків пенсії позивача станом на 01.07.2018, на 01.01.2019, на 01.07.2019, на 01.10.2019 зменшення розміру пенсії та кількісної характеристики пенсії позивача не відбулось.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих; прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб та існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що є не однорідними і загальними. При цьому Конституційний Суд України зазначив, «що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена».

Суд зазначає, що сутність призначеної пенсії позивачу як інваліду війни ІІ групи не змінилась, водночас встановлення відсоткового розміру пенсії у відповідності до норм чинного законодавства, а саме 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на думку суду, не є звуженням прав позивача у межах спірних правовідносин.

Таким чином, правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії, встановивши розмір підвищення як інваліду війни ІІ групи у розмірі 350 відсотків мінімальної пенсії за віком, відсутні, що вказує на безпідставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.