Справа № 280/10505/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ПОВЕРНЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

27 листопада 2024 року Справа № 280/10505/24 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Мінаєва М.В., перевіривши матеріали позовної заяви

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до військової частини НОМЕР_2 (Запорізька область; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною діяльність відповідача щодо видання наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) з утримування з майора позивача суму в розмірі 181572,41 грн, у зв`язку із доведенням факту нез`явлення вчасно на службу без поважних причин;

2) зобов`язати відповідача визнати протиправною діяльність щодо видання наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) з утримування з майора позивача суму в розмірі 181572,41 грн, у зв`язку із доведенням факту нез`явлення вчасно на службу без поважних причин.

Ухвалою суду від 18.11.2024 позовну заяву залишено без руху, на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів від дня одержання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, у спосіб подання до суду належним чином оформленої відповідно до статті 167 КАС України заяви про поновлення строків звернення до суду з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, з визначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій.

22.11.2024 судом отримана заява позивача про усунення недоліків, у якій він просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду з цим позовом. В обґрунтування заяви зазначено, що доводи щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП в редакції, чинній до 19 липня 2022 року не обмежене будь-яким строком. Також позивач наводить до прикладу позиції Верховного Суду щодо обчислення строку звернення до суду військовослужбовцями, за якими звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду. При цьому суд касаційної інстанції наголошував, що суд апеляційної інстанції не надав можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку. Підсумовує, що позивач проходить військову службу, є учасником бойових дій, тому має право на звернення до суду. Крім того, позивач зауважує, що він має право на зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України, оскільки перебуває на військовій службі. Вказує, що у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України на тимчасовому місці дислокації військової частини НОМЕР_4 (відсутнє військове містечко, у зв`язку з постійними ротаціями) постійно вимикають освітлення та відсутній інтернет, при цьому сама місцевість перебуває під постійними обстрілами. Позивач, як військовослужбовець, у зв`язку з проходженням військової служби, втратив можливість вільно переміщуватись територією України та не мав можливості своєчасно звернутись до суду.

Розглядаючи заяву позивача про поновлення строку звернення, суд зауважує наступне.

Згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює їх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.

Вказане узгоджується також з правовою позицією Конституційного Суду України. Так, зокрема, рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року також визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббіса та інші проти Великобританії», рішення від 22.10.1996, «Девеер проти Бельгії», рішення від 27.02.1980).

Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Як вже було встановлено судом, позивач не погоджується зі змістом наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 20.06.2023 № 116 «Про результати службового розслідування щодо встановлення місце знаходження і подальшого статусу майора ОСОБА_2 », пунктами 3 та 4 якого зафіксовано, що вина ОСОБА_1 за фактом нез`явлення вчасно з 02.06.2022 по 10.06.2023 на службу без поважних причин, вчиненого в умовах воєнного стану, є доведеною; помічнику командира батальйону з фінансово-економічної роботи наказано утримати з ОСОБА_1 суму в розмірі 181572,41 грн, яка у зв`язку з доведенням факту нез`явлення вчасно на службу у вказаний період була зайво нарахована.

За таких обставин слід звернути увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постановах від 13.02.2019 у справі № 636/93/14-ц, від 05.12.2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12.12.2018 у справі № 14-481цс18, яка зазначила, що спір за позовом військової частини до військовослужбовця (у тому числі звільненого зі служби) підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Спори щодо проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору, що зумовлює відшкодування витрат, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19.

Отже, враховуючи те, що заявлений позивачем спір щодо оскарження наказу у частині утримання грошових коштів є публічно-правовим та виникає із відносин публічної служби, застосуванню підлягає саме місячний строк звернення до суду.

Відтак, суд відхиляє посилання позивача щодо необмеження будь-яким строком права звернення до суду з цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП у редакції до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, позаяк спірні правовідносини не стосуються недотримання законодавства про оплату праці.

Судом встановлено, що з позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 щодо оскарження дій по виданню наказу від 20.06.2023 № 116 позивач звернувся до суду 12.11.2024 (через підсистему «Електронний суд»), тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

Таким чином, строк звернення до суду з цим позовом сплив 20.07.2023.

Суд зауважує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на постанови Верховного Суду, у яких викладена позиція стосовно невжиття судами заходів щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку із зазначенням причин пропуску строку, оскільки у даному випадку судом була надана така можливість, залишаючи позовну заяву без руху ухвалою суду від 18.11.2024.

Щодо наведених причин пропуску строку звернення до суду, які, на думку позивача, є поважними слід зауважити наступне.

По-перше, суд не приймає посилання позивача на пункт 5 частини першої статті 236 КАС України, яким передбачено зупинення провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Суд зауважує, що перебування сторони у складі Збройних Сил України має значення для зупинення провадження у справі, яке у даному випадку ще не відкрито, а не для зупинення перебігу процесуальних строків.

По-друге, щодо посилань позивача на наявність у нього статусу учасника бойових дій, що є підставою для поновлення строку звернення до суду.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжувалася Указами Президента України та воєнний стан діє на момент постановлення цієї ухвали.

Суд акцентує увагу, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Ураховуючи те, що перебіг процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку за умови надання до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 23.02.2023 у справі №640/7095/22 при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 у справі № 320/1753/23.

Неможливість здійснення процесуальних дій учасником процесу задля визнання підстави поважною причиною пропуску процесуального строку має бути реальною. Суд враховує обставини щодо введення в Україні воєнного стану та проходження ним військової служби, однак неможливість подання позовної заяви у встановлений законодавством строк в результаті дії таких обставин має бути конкретизована (із зазначенням конкретних причин та періоду, протягом якого вони діяли) та підтверджена відповідними доказами, які позивачем або представником позивача надані не були. Лише констатація факту, що позивач є учасником бойових дій та проходить військову службу не дозволяє суду дійти обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку.

З приводу посилань на постанову Верховного Суду від 29 вересня 2022 року (справа №500/1912/22) суд зазначає, що у наведеній справі перебіг шестимісячного строку звернення до суду із позовом сплинув 01 квітня 2022 року, але позивач звернувся до суду першої інстанції 26 квітня 2022 року, у зв`язку з чи суд першої інстанції, якого підтримав апеляційний суд, залишив позов без розгляду. Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на продовження розгляду до суду першої інстанції, звернув увагу судів на неврахування того, що позивач є учасником бойових дій та був мобілізований у першу хвилю. Ці обставини у сукупності із строком, що був пропущений (26 днів), слугували підставою для висновку, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, у цій справі звернення позивача до суду із позовом відбулось зі спливом більше року після прийняття командиром військової частини НОМЕР_2 наказу від 20.06.2023, що стало підставою для звернення до суду тільки у листопаді 2024 року, тому суд не приймає посилання позивача на зазначену позицію Верховного Суду. За таких обставин суд також відхиляє посилання позивача на постанови суду касаційної інстанції у справі № 560/6732/22 та Великої Палати Верховного Суду у справі № 362/643/21, оскільки обставини у зазначених справах не є подібними до спірних правовідносин.

При цьому Верховний Суд у постанові від 24.10.2024 у справі № 200/38/23 зауважив: «…колегія суддів критично оцінює наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди попередніх інстанцій не повно встановили обставини у справі, залишили поза увагою, що позивачка є учасником бойових дій та дійшли помилкових висновків про неповажність причин пропуску звернення до суду, що мало наслідком позбавлення позивача гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права доступу до суду, оскільки скаржниця, оперуючи загальними поняттями та правовими позиціями, не конкретизувала яким саме обставинам, що мають значення для правильного вирішення питання, суди не надали оцінки, у чому полягає помилковість висновків про неповажність порушення строку подання позовної заяви та чим насправді зумовлено незвернення до суду протягом такого тривалого періоду…». За обставинами зазначеної справи позивач, маючи статус учасника бойових дій, оскаржувала наказ про виключення зі списків особового складу, пропустивши строк звернення до суду на 8 місяців, відтак суд вважає за можливе враховувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.10.2024 у справі № 200/38/23.

Суд не заперечує, що вказані позивачем обставини, а саме відсутність військового містечка, постійні ротації, вимкнення освітлення, відсутність інтернету, постійні обстріли місцевості могли ускладнити дотримання строку на звернення до суду, проте вони не підтверджені достатніми та належними доказами.

Підсумовуючи викладене, суд висновує, що сукупність обставин у цій справі вказує на те, що позивачем не було вчинено усіх залежних та можливих від нього дій, які б свідчили про бажання та дійсний намір реалізації наданого законом процесуального права на подання адміністративного позову. Належних доказів на підтвердження наявності обмежень для підготовки позову суду надано не було.

За таких обставин визнання позивачем факту пропуску строку звернення до суду з позовною заявою і недоведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку. Відтак, вказані позивачем обставини визнаються судом неповажними, а клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволенню не підлягає.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною другою статті 123 КАС України визначено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, зокрема, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 243, 248, 295 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, зазначені у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду (вх.№53360 від 22.11.2024).

Повернути позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та додані до неї матеріали позивачу.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі.

Ухвала виготовлена у повному обсязі та підписана 27.11.2024.

Суддя К.В.Мінаєва