Справа № 300/5130/24
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2024-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" листопада 2024 р. справа № 300/5130/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач), в інтересах якого діє адвокат Либовка Анна Володимирівна, звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач 1, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (надалі, також відповідач 2, ГУ ПФУ в Миколаївській області) в якому просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, період ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2019, зарахувати до страхового стажу на пільгових умовах період проходження військової служби з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 та призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 26.01.2024.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 25.03.2024 протиправно відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому не зарахувавши до страхового стажу період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, період ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2019, а також період проходження військової служби з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 на пільгових умовах. Позивач вважає такі дії такими, що порушують його право на отримання належного пенсійного забезпечення, позаяк стаж його роботи, ведення підприємницької діяльності та військової служби підтверджується наданими до заяви про призначення пенсії документами, які передбачені законодавством України. Відтак, просить позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 даний позов залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с.133-135).
Представник позивача у вказаний строк недоліки позовної заяви усунула.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (а.с.140-141).
Відповідач 2 скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який скерував 18.07.2024 через підсистему "Електронний суд". Представник відповідача 2 проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, викладених у ньому (а.с.144-149).
Представниця позивача скористалася правом подання відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 31.07.2024. Так, представник позивача зазначила, що вважає викладені у відзиві відповідача 2 обґрунтування безпідставними, які не відповідають реальним обставинам справи, вимогам законодавства України та не можуть братись до уваги, з огляду на наведені у відповіді обставини (а.с.150-153).
Відповідач 1 також скористався правом подання відзиву на позов від 25.07.2024, який зареєстровано канцелярією суду 31.07.2024, в якому представниця 1 заперечила щодо задоволення позовних вимог.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 18.03.2024 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.161-162).
За принципом екстериторіальності пенсійним органом, який розглядав заяву позивача, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 25.03.2024 №31 (а.с.36-38) позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно означеного рішення страховий стаж ОСОБА_1 19 років 07 місяців 05 днів. До страхового стажу не зараховано:

- період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 20.12.1980, оскільки відсутня назва підприємства в запису про прийняття на роботу, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162. Крім того, з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радняських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав, здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні двосторонні угоди/договори в галузі пенсійного законодавства між Україною та Республікою Казахстан не укладено;

- наявна інформація про державну реєстрацію на ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2016. Згідно з довідкою від 20.03.2024 №640/06-16, виданою ГУ ПФУ в Івано-Франківській області за період ведення підприємницької діяльності, до страхового стажу не зараховано з 19.08.1988 по 31.12.2001, оскільки технічно втрачено доступ до бази даних АРМ РВ ПФУ м. Івано-Франківськ та період з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків. Документи передбачені п. 4 Порядку №637 не надано. За період протягом січня 2004 року по грудень 2016 року в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків;

- надано довідку від 01.03.2023 №1862 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022;

- посвідчення учасника бойових дій, передбачене Порядком №22-1 не надано.

Вважаючи вказане рішення протиправною, з метою зобов`язання зарахування всіх періодів роботи до страхового стажу та призначення пенсії, позивач, в інтересах якого діє представниця, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення (надалі, також - Закон №1788) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі, також - Закон №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058 визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Положеннями частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Згідно з частиною 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі статтею 62 Закону "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року, № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України Постановою від 12.08.1993 за № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі за текстом - Порядок № 637).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (пункт 2 Порядку № 637).

У пункті 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, з огляду на наведене, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, що у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 20.12.1980 містяться записи №16-17 про період роботи з 07.08.1991 по 28.02.1992 в республіці Казахстані.

Дані записи містять підстави внесення, скріплені печаткою підприємства та підписами посадової особи.

Стосовно відсутньої назви підприємства у записі про прийняття на роботу, суд вважає за необхідне вказати таке.

На момент внесення у трудову книжку позивача записів була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (Інструкція № 162).

Підпунктом 1.1. Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих І службовців.

Відповідно до п. 1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС "Про трудові книжки робітників і службовців" №656 від 06.09.1973, що була чинна на момент внесення у трудову книжку позивача, зокрема, записів №16-17, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно із п.п.2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка, переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідно до 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції №162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні приписи містить І Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, Міністерства юстиції України за № 58 від 29 липня 1993 р., яка діє на теперішній час.

Із аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірних періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

У постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносились відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Більше того, недоліки її заповнення не можна вважати обставиною, що вказує на відсутність у позивача трудового стажу за вказаний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Слід також врахувати, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки у п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Щодо твердження відповідача 2 про відсутність двосторонньої угоди в галузі пенсійного законодавства між Україною та Республікою Казахстан, суд виходив з наступного нормативно-правового обґрунтування.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року (далі Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Республікою Казахстан та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Записи про періоди роботи позивача в Республіці Казахстан, виконані в трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного підприємства та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості. Протилежного відповідачами не доведено та судом не встановлено.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року №5067-VI визначено, що права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29 червня 2004 року №1906-IV встановлено, що, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Суд звертає увагу, що до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

Також між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан укладена Угода про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення. Дата підписання: 21.09.1995. Пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Казахстан та членів їхніх сімей здійснюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої вони проживають (стаття 4 Угоди).

Призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання. Документи, видані у встановленому порядку на території держав-учасниць цієї Угоди, приймаються без легалізації (стаття 6 Угоди).

Доводи відповідачів щодо неможливості зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в Республіці Казахстан з огляду на прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови від 29.11.2022 р. № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" суд вважає необґрунтованими, оскільки вказана постанова набрала чинності лише 02.12.2022. Однак, у період роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав. При цьому, за наявності чинних, у період роботи положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Відтак, суд дійшов висновку, що період роботи у Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду ведення позивачем підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2016, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; ж) час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Відповідно до пункту 4 Порядку №637 періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 встановлено, що для підтвердження страхового стажу до 01.01.2004 подаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 12.08.1993 № 637, а за період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року довідкою з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач у період з 19.08.1998 по 28.12.2016 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

За розрахунком стажу з урахуванням особливостей трудової діяльності та перетину періодів (форма РС-право) номер ПС: 31, страховий стаж позивача станом на дату звернення до відповідача становить 19 рік 07 місяців 05 днів. Воднораз, позивачу зараховано періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.09.1998 по 01.09.1998, з 01.12.1998 по 01.12.1998, з 01.06.1999 по 30.06.1999, з 01.08.1999 по 31.08.1999, з 03.04.2000 по 01.11.2000, з 01.12.2000 по 19.03.2001. При цьому спірним у даній справі є відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 31.12.2003 в повному обсязі, позаяк ним здійснювалось безперервно підприємницьку діяльність у зазначений період.

Як встановлено судом, в якості підстави для відмови позивачу у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу, відповідач 2 у спірному рішенні вказує на таке. Згідно з довідкою від 20.03.2024 виданою ГУ ПФУ в Івано-Франківській області за період ведення підприємницької діяльності, до страхового стажу не зараховано період з 19.08.1998 по 31.12.2001, оскільки технічно втрачено доступу до бази даних АРМ РВ ПФУ м. Івано-Франківськ та період з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків. Документи передбачені п. 4 Порядку №637 не надано. За період протягом січня 2004 року грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Крім того, відповідач 1 у відзиві стверджує, що позивач, будучи фізичною особою-підприємцем не надав доказів перебування у спірний період на спрощеній системі оподаткування.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем до заяви про призначення пенсії надано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № НОМЕР_2 виданого Івано-Франківським міськвиконкомом 24.07.1998, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ №29-п та лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 27.02.2024, в якому вказано про перебування позивача на податковому обліку у статусі фізичної особи-підприємця з 19.08.1998 по 29.12.2016. Окрім цього, до матеріалів позову долучено "Акт результатів перевірки дотримання вимог законодавства про оподаткування приватного підприємця ОСОБА_1 " № 154/171 від 04.07.2002, у якому зазначено, що підприємець ОСОБА_1 одержав свідоцтво платника податку на додану вартість 30.06.1999 № 66256653; скасовано реєстрацію платника податку на додану вартість згідно заяви від 05.10.2001 у зв`язку з переходом на спрощену систему оподаткування з 4-го кварталу 2001 року.

Відтак, беручи до уваги викладене, підлягає зарахуванню період провадження підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 31.12.2003 на підставі наведених вище документів.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 29.12.2016, слід врахувати таке.

За приписами положень п. 3-1 розділу XV Закону №1058 та пункту 4 Порядку № 637 зарахування періоду провадження підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2017 до страхового стажу можливе лише за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Так, у довідці позивача за формою 5-ОК відсутні відомості про сплату ОСОБА_1 страхових внесків, однак з 29.12.2016 позивача було знято з обліку фізичної особи-підприємця в контролюючому органі, що свідчить про проведення остаточного розрахунку та відсутність податкового боргу у ОСОБА_1 .

Як уже встановлено судом, ГУ ДПС в Івано-Франківській області у відповідь на адвокатський запит повідомило, що станом на 25.06.2024 у ОСОБА_1 податковий борг по єдиному податку з фізичних осіб відсутній.

При цьому підтвердити інформацію про систему оподаткування та сплату податків Позивачем як фізичною особою - підприємцем Головне управління ДПС в Івано-Франківській області надати не може, оскільки така інформація відсутня у зв`язку із пунктом 1.8 розділу І вступної частини, статті 269, пункту 3.3 статті 292 глави 3 розділу І основної частини Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого строки зберігання типових документів на електронних носіях відповідають строкам зберігання аналогічних документів на паперових носіях, а документи (акти, довідки, відомості, платіжні реєстри, довіреності, листи) про надходження податків і зборів (обов`язкових платежів) у бюджети та державні цільові фонди, особові рахунки платників податків і зборів (обов`язкових платежів) зберігаються п`ять років після припинення діяльності таких суб`єктів господарювання. Згідно з абз. 2 та абз. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2010 року № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" взяття на облік фізичних осіб - підприємців здійснюється податковим органом шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників на підставі відомостей про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця у день отримання зазначених відомостей. Водночас, ГУ ДПС в Івано-Франківській області у листі від 27.05.2024 підтвердило перебування позивача на податковому обліку у статусі фізичної особи-підприємця з 19.08.1998 по 29.12.2016.

Частиною 1 статті 5 Закону України від 08.07.2010 року № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що зняття з обліку фізичних осіб - підприємців - платників єдиного внеску здійснюється контролюючими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку. Такі перевірки проводяться у порядку, встановленому ПК України.

Отже, зняття з обліку фізичної особи-підприємця в контролюючому органі можливе лише після остаточного розрахунку.

Разом з цим, слід зазначити, що позивач не може бути позбавлений свого права на зарахування до страхового стажу періоду зайняття ним підприємницькою діяльністю через те, що відповідальна особа органу державної влади не внесла дані до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та відсутності даних у Пенсійному фонді України про сплату позивачем єдиного податку та відповідно і єдиного внеску, оскільки це відбулося не з його вини, тобто у зв`язку з обставинами, що виникли не з його волі, та на які він не міг вплинути. Позивач зі свого боку вчинив всі залежні від нього дії для підтвердження ним зайняття підприємницькою діяльністю, і у нього відсутня будь-яка можливість отримати інші відомості.

Так, на підтвердження сплати єдиного соціального внеску позивач до матеріалів позовної заяви долучає відповідні банківські квитанції, податкові декларації та звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку. Водночас, наголошуємо, що на даний час ОСОБА_1 позбавлений можливості долучити підтвердження щодо всіх спірних періодів здійснення підприємницької діяльності, оскільки у зв`язку зі значною часовою віддаленістю велику кількість документів Позивачем втрачено.

При цьому, у позивача, який припинив здійснення підприємницької діяльності у 2016 році, на даний час відсутній обов`язок збереження документів та інформації, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів.

Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 затверджено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів, який встановлює строки зберігання документів, що зазначаються у цьому Переліку та регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, застосовуються фізичними особами - підприємцями, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Строк зберігання для документів та Інформації, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, для фізичних осіб - підприємців встановлюється відповідно до Податкового кодексу України та становить 3 роки.

Разом з тим, як встановлено судом, у ОСОБА_1 збереглись наступні докази сплати страхових платежів: за 1999 рік наявне свідоцтво № 66256653 про реєстрацію платника податку на додану вартість від 30.06.1999; за 2001 рік наявні звіт про нараховані внески та витрати, пов`язані з загальнообов`язковим соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за І півріччя 2001 року. Звіт про нарахування збору на обов`язкове державне пенсійне страхування й інших надходжень та витрачання коштів Пенсійного фонду за II квартал 2001 року. Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за II квартал 2001 року. Декларація про доходи за II квартал 2001 року. Довідка про суми виплачених доходів і утриманих з них податків фізичних осіб за її квартал 2001 року. Податкова декларація з податку на додану вартість за квітень 2001 року. Податкова декларація з податку на додану вартість за травень 2001 року. Податкова декларація з податку на додану вартість за червень 2001 року. Податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2001 року. Податкова декларація з податку на додану вартість за серпень 2001 року. Декларація про доходи за III квартал 2001 року, у якій зазначено суму податку, сплаченого авансом та утриманого підприємствами. Податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2001 року. Податкова декларація з податку на додану вартість з 01 по 05 жовтня 2001 року. Реєстр довідок про суму виплаченого доходу і утриманого податку у 2001 році з відомостями про оплату від 25.06.2001. Платіжне доручення № 49 від 10.12.2001 про сплату недоїмки по ПДВ за вересень 2001 р. Свідоцтво про сплату єдиного податку № 299204 від 24.12.2001; за 2002 рік - платіжне доручення № 53 від 01.04.2002 про сплату єдиного податку на підприємницьку діяльність з фізичних осіб за травень-вересень 2002 року. Свідоцтво про сплату єдиного податку серії НОМЕР_3 від 20.12.2002. Акт результатів перевірки дотримання вимог законодавства про оподаткування приватного підприємця ОСОБА_1 № 154/171 від 04.07.2002, у якому зазначено, що порушень при обчисленні податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість не встановлено; за 2003 рік - декларація про доходи з 01.01.2003 по 31.12.2003, у якій зазначено суму податку, сплаченого авансом та утриманого підприємствами. Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від 04.04.2003. Звіт суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку від 07.07.2003. Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від 12.01.2004; за 2004 рік - звіт про нараховані внески та витрати, пов`язані з загальнообов`язковим соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності від 20.10.2004. Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 9 місяців 2004 року від 10.10.2004. Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за 9 місяців 2004 року від 20.10.2004; за 2008 рік - декларація про доходи з 01.01.2008 по 31.12.2008, у якій зазначено суму податку, сплаченого авансом та утриманого підприємствами. Виписка по особовому рахунку № НОМЕР_4 від 15.02.2008 про сплату податку з доходів за 1 квартал 2008 року. Виписка по особовому рахунку № НОМЕР_4 від 11.03.2008 про сплату єдиного податку за квітень-червень 2008 року. Виписка по особовому рахунку № НОМЕР_4 за 04.09.2008 про сплату єдиного податку за жовтень 2008 р. Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за III квартал 2008 р. від 04.10.2008. Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за IV квартал 2008 р. від 04.01.2009; за 2009 рік - звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за І квартал 2009 р. від 30.04.2009. Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за II квартал 2009 р. від 30.06.2009; за 2010 рік - свідоцтво про сплату єдиного податку Серії 3 № 921799 від 20.12.2010; за 2011 рік - звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від за II квартал 2011 р. від 05.07.2011.

Воднораз, згідно з частиною 1 статті 64 Закону України №1058, виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право:

отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України;

проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати;

вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання;

порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу та сплати страхових внесків за цей період страхового стажу, відповідач 2 мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо, а не відмовляти позивачу у належному зарахуванні стажу. Таким чином, встановлення факту перебування позивача у спірний період на спрощеній системі оподаткування було можливим шляхом безпосереднього звернення органу, що розглядав заяву про призначення пенсії, до ГУ ДПС в Івано-Франківській області з відповідним запитом.

При цьому, як уже зазначалось судом, згідно з відповіддю ГУ ДПС в Івано-Франківській області на адвокатський запит за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС у ОСОБА_1 станом на 25.06.2024 податковий борг по єдиному податку з фізичних осіб відсутній. Відповідно, позивачем сплачено всі необхідні страхові платежі за період здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, суд вважає, що у даному випадку вищевказаний лист контролюючого органу є належним доказом, який підтверджує сплату позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду України, а тому суд виснував про протиправність дій ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до його страхового стажу періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2016 та необхідності зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу останнього вищевказані спірні періоди.

Щодо не зарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області на пільгових умовах один місяць служби за три, періоди проходження позивачем військової служби, протягом якої позивач приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в періоди з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022, перебуваючи в Донецькій та Луганській областях, то суд дійшов висновку, що позивач має право на зарахування до страхового стажу означених періодів в розрахунку один місяць служби за три місяці служби, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ, військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейські, які брали участь у бойових діях, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, а також батьки і дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на пенсію: чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Зазначена норма кореспондується з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV, яким встановлено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким над агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Судом встановлено, що періоди проходження військової служби та безпосередня участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській областях позивача у період з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_5 від 02.03.2023 №1862 №1862 та посвідченням серії НОМЕР_6 від 25.03.2024 виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також додатково проходження військової служби витягом з наказу командира військової частин НОМЕР_5 (по стройовій частині) №25 від 25.01.2024, посвідченням офіцера серії НОМЕР_7 (а.с.122,121, 119-120,123).

Таким чином, позивач має право на зарахування до страхового стажу періодів проходження ним служби та безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській областях у період з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 в розрахунку один місяць служби за три місяці служби.

Стосовно тверджень відповідача 1 щодо неможливості призначення пенсії позивачу на підставі ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю підтвердження ОСОБА_1 участі у заходах для забезпечення оборони України шляхом надання посвідчення учасника бойових дій, суд відхиляє, позаяк ОСОБА_1 при поданні заяви про призначення пенсії 18.03.2024 долучено копію довідки про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України № 1862, яка видана військовою частиною НОМЕР_5 01.03.2024 та є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. Позивач не мав можливості долучити до заяви посвідчення учасника бойових дій, оскільки одержав його після подання заяви. Воднораз, вказаний документ видано на підставі довідки № 4053 від 01.03.2024, тобто на підставі того документу, який було надано ГУ ПФУ у Івано-Франківській області для прийняття рішення про призначення пенсії.

Відтак, беручи до уваги викладене, в спірному випадку судом зроблено висновок про те, що відповідач 2 необґрунтовано та без відповідної підстави прийняв рішення від 25.03.2024 №31, наслідком чого є його скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.01.2024, суд враховує, що призначення пенсії відноситься до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Разом з тим, відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Порядку 22-1, заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Із вказаного слідує, що після реєстрації 18.03.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області заяви ОСОБА_1 , органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на пенсію, в розумінні Порядку №22-1 є Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача на пенсійне забезпечення, з врахуванням встановлених судом обставин справи, серед яких не дослідження органом ПФУ документів, які надані позивачем до суду, буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, період ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2019 в повному обсязі, період проходження військової служби з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 на пільгових умовах один місяць служби за три місяці та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 18.03.2024, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду не спростовують.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Наявною в матеріалах справи квитанцією ID 8084-4393-8119-8707 від 08.07.2024 позивач підтвердив сплату судового збору за звернення до суду із даним позовом у розмірі 2422,40 грн (а.с.138).

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яке прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії, суд дійшов до висновку, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області сплачений судовий збір в сумі 1937,92 грн (80 % задоволених позовних вимог). Доказів понесення інших судових витрат суду не надано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 25.03.2024 №31 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, період ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2019 в повному обсязі, період проходження військової служби з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 на пільгових умовах один місяць служби за три місяці та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 18.03.2024, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, буд. 1, м. Миколаїв, 54008) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 (дев`яносто дві) копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Представнику позивача та відповідачам рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , АДРЕСА_1 );

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018);

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, буд. 1, м. Миколаїв, 54008).

Суддя Главач І.А.