Справа № 358/1722/24
Суддя: Романенко К. С.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 358/1722/24 Провадження № 2-а/358/28/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Романенко К.С.,

за участю секретаря Шпак К.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом адвоката Костирка Павла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 12.10.2024 серії ЕНА №3249925,-

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2024 року до Богуславського районного суду Київської області надійшов адміністративний позов адвоката Костирка Павла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 12.10.2024 серії ЕНА №3249925, який був направлений поштовим відправленням 22.10.2024.

Відповідно до позовної заяви, позивач просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 12.10.2024 серії ЕНА №3249925. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що винесена постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 не вчиняв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, а поліцейським всупереч вимогам ст. 245, 280 КУпАП при винесенні оскаржуваної постанови не було належним чином з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи наявна його вина у вчиненні такого правопорушення. При цьому, ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 12.10.2024 рухався на автомобілі марки «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_1 y місті Чуднів Житомирської області, з дотриманням Правил дорожнього руху. Під час руху зі швидкістю 30 км на годину, він помітив що за ним рухається автомобіль, який рухався за ним впродовж 2 кілометрів без подання будь-яких сигналів для зупинки. ОСОБА_1 самостійно вирішив здійснити зупинку автомобіля, після чого автомобіль, що здійснював рух за ним, також зупинився. З вказаного автомобіля вийшов чоловік одягнений у форму, схожу на форму поліцейських, та підійшовши до нього вказав, що він скоїв правопорушення. Не зумівши надати йому належні докази адміністративного правопорушення, порушуючи процедуру розгляду справи, поліцейський прийняв рішення притягнути його до адміністративної відповідальності і винести щодо нього постанову. Також поліцейський грубо порушив вимоги ст. 268 КУпАП.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2024, зазначену справу передано в провадження судді Богуславського районного суду Київської області Романенко К.С.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року, заяву було залишено без руху.

04.11.2024 на адресу суду від представника заявника надійшла заява про усунення недоліків заяви з оригіналом квитанції про доплату судового збору у розмірі 674,40 грн.

Ухвалою суду від 05 листопада 2024 відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

09 листопада 2024 року (суддею отримано 11.11.2024 року), до суду надійшло клопотання представника позивача про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Вимоги клопотання мотивовано тим, що позивач бажає бути присутнім під час судового розгляду та надати суду пояснення по суті справи.

Ухвалою суду від 12 листопада у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Представник відповідача Панасюк Г.Л. подала відзив на позов, який надійшов до суду 25.11.2024, в якому вказала, що у зв`язку з порушенням правил дорожнього руху України ОСОБА_1 , який не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2. «б» ПДР України, інспектором СРПП ВП №5 (м. Чуднів) Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області старшим лейтенантом поліції Шмирко Владиславом Борисовичем, винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн. Обставини вчинення адміністративного правопорушення повністю підтверджуються зібраними матеріалами, зокрема відеозаписами з відеореєстратора та бодікамери поліцейського. Відеоматеріали додані до відзиву підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Щодо порядку розгляду справи зазначила, що поліцейським дотримано всі вимоги, здійснено повне всебічне з`ясування всіх обставин, що мають значення. Витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, неспівмірними з даною категорією справи та не підлягають до задоволення. З огляду на викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

12 жовтня 2024 року поліцейським інспектором СРПГІ ВП №5 (м. Чуднів) Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області старшим лейтенантом поліції ІІІмирко Владиславом Борисовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3249925 від 12.10.2024, відповідно до якої, водій ОСОБА_1 , 12.10.2024 о 14 год 52 хв в м. Чуднів по вул. Соборній, 7, керуючи транспортним засобом «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_1 , не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2 (б) Порушення попереджувальних сигналів перед перестроюванням, поворотом, розворотом Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, вчинивши адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі вищевказаної постанови позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.

З долучених на диску відеозаписів від 12.10.2024 наданих представником відповідача разом із відзивом на позов, вбачається, що на диску містяться чотири файли, зокрема: три файли з відео з нагрудної камери поліцейського та один файл з відеореєстратора патрульного автомобіля. Так, у файлі document_837841498 міститься відео, де чітко видно, що водій автомобіля «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_1 рухався по прямій ділянці дороги, яка не змінювала свій статус після перехрестя з головної на другорядну і фізично вказана ділянка дороги не змінювала свого напрямку руху (2024-10-10 14:30:43). Інші файли міститься відео з нагрудної камери поліцейського, містять інформацію про складання протоколу про адміністративне правопорушення та на яких зафіксована розмова поліцейського з водієм автомобіля «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_1 , а саме працівник поліції вказує, що водій не увімкнув покажчик сингала повороту при зміні напрямку руху ліворуч. Водій з даним порушенням категорично не погодився, пояснив, що він рухаючись по головній дорозі не здійснював жодного маневру.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII), учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 9.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Знак «Головна дорога» є знаком пріоритету та надає право першочергового проїзду нерегульованих перехресть (п. 2.3 глави 2 розділу 33 ПДР). Знак встановлюється перед перехрестям або вузькою ділянкою дороги, а також на початку головної дороги. При цьому з даним дорожнім знаком застосовується табличка 7.8. «Напрямок головної дороги» для зазначення напрямку головної дороги на перехресті.

У п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 зазначено, що перехрестя - це місце перехрещення прилягання або розгалуження доріг на одному рівні, межею якого є уявні лінії між початком заокруглень країв проїзної частини кожної з доріг.

Так, згідно з п. 9.1 Правил дорожнього руху попереджувальними сигналами є: а) сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою; б ) звукові сигнали; в) перемикання світла фар; г) увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби; г) увімкнення аварійної сигналізації, сигналів гальмування, ліхтаря заднього ходу, розпізнавального знака автопоїзда; д) увімкнення проблискового маячка оранжевого кольору.

Відповідно до п. 9.3 Правил дорожнього руху у разі відсутності або несправності світлових покажчиків повороту сигнали початку руху від правого краю проїзної частини, зупинки зліва, повороту ліворуч, розвороту або перестроювання на смугу руху ліворуч подаються лівою рукою, витягнутою вбік, або правою рукою, витягнутою вбік і зігнутою у лікті під прямим кутом угору.

У п. 9.4 Правил дорожнього руху зазначено, що подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.

Визначення терміну «маневрування (маневр)» наведене в п. 1.10 Правил дорожнього руху.

Так, маневрування (маневр) - початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом.

Обов`язок вмикати світловий покажчик повороту згідно з п. 9.2 Правил дорожнього руху виникає у випадку вчинення водієм маневрів, тобто перед початком руху, перестроюванням, поворотом праворуч чи ліворуч, розворотом, з`їздом з проїзної частини, рухом заднім ходом.

Отже, водій, рухаючись цією ділянкою дороги роблячи з`їзд із головної дороги на другорядну дорогу, зобов`язаний проінформувати інших учасників дорожнього руху про напрямок свого руху, тобто про вчинення маневру шляхом вмикання покажчика повороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показання ми технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як вбачається із дослідженого судом відеозапису позивач здійснював свій рух по головній дорозі, позначеній дорожнім знаком 2.3 «Головна дорога», без дублювання будь-якими табличками. Зі знаком «Головна дорога» не була встановлена табличка яка інформує про зміну напрямку головної дороги - 7.8 Напрямок головної дороги.

Будь-які інші знаки, які свідчили б про перехрестя чи зміну напрямку головної дороги на вказаній ділянці дороги відсутні.

Позивач не здійснював руху праворуч із з`їздом з головної дороги, а продовжив рух по головній дорозі, користуючись пріоритетом руху у вказаному напрямку відповідно до вимог ДПР України, керуючись наявними на час проїзду вказаного відрізку дороги дорожніми знаками та дорожньою розміткою.

Як було проаналізовано вище, ОСОБА_1 , продовжував рух автомобілем та не здійснював жодного маневру (оскільки рух прямо не є маневром у розумінні п.1.10 ПДР України).

Відповідно, оскільки водій жодного маневру не здійснює (зокрема не змінює напрямок руху), то у нього відсутній обов`язок вмикати сигнал покажчика повороту. Так само відсутній й будь-який зміст у вчиненні таких дій, оскільки рух він здійснює прямо.

Натомість, згідно п.9.4 ПДР України: Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.

За умови при здійсненні руху прямо, очевидним є те, що подання сигналу повороту, за відсутності виконання маневру повороту, буде не зрозумілим для інших учасників руху.

Отже, у ході розгляду справи відповідач не довів правомірності своїх дій щодо винесення оскаржуваної постанови. Так, доданий відеозапис підтверджує, що позивач рухався поголовній дорозі та не змінював напрямку руху, а відтак у останнього був відсутній обов`язок вмикати світловий покажчик повороту.

Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, зокрема оскаржуваної постанови, така не містить жодних посилань на будь-які інші фактичні дані, на підставі яких інспектор дійшов висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу вимог ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно з ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом постанови від 08.07.2020 року у справі 463/1352/16-а Верховний Суд також звертає увагу на те, що в силу принципу презумції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У відповідності до вимог ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

За нормою ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо достовірно встановити порушення позивачем ПДР, відповідачем суду всупереч вимогам закону не надано. Доводи позивача не спростовані, а сам по собі факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення за частиною другою статті 122 КУпАП відносно позивача підлягає закриттю.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст.ст. 132, 134 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

На підтвердження витрат за надання правничої допомоги позивачем подано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвокатом Костирком П.М., ордер на надання правничої (правової) допомоги та попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат у зв`язку з розглядом справи від 22.10.2024, проте не подано договір про надання правничої допомоги та акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі №757/13974/21-ц, до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським об`єднанням чи бюро.

При цьому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Вказане наведено в правовому висновку, зробленому Верховним Судом у справі № 922/1163/18.

Крім того, відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у справі № 922/2604/20.

Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, який укладений з позивачем та акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги, суд позбавлений можливості, в тому числі, пересвідчитись щодо пов`язаності витрат на правничу допомогу з вказаною справою, дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару, тощо.

Суд наголошує, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

З огляду на викладене вище, а також враховуючи той факт, що фактичні витрати позивача на професійну правничу допомогу не підтвердженні належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.

Відповідно до частини другої статті 132 КАСУ, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення КАС України, суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Житомирській області судових витрат у розмірі 674 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 77, 78, 132, 134, 139, 242, 244, 245, 246, 255, 286 КАС України, ст.ст. 122, 245, 247 п.1, 280, 288, 289, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги адвоката Костирка Павла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3249925 від 12.10.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., та закрити провадження у даній справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 674 гривні 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: суддя К. С. Романенко