Справа № 160/23843/24
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням її доповнень від 17.09.2024 року, просить:
- визнати бездіяльність відповідача щодо не виключення його з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції закону що діяв на момент досягнення 40 річного віку) в зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності - протиправною;
- зобов`язати відповідача виключити його з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції закону що діяв на момент досягнення 40 річного віку) в зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що у травні 2024 року він дізнався, що перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, ще 28.03.2013 року йому виповнилось 40 років, військову службу (строкову або іншу) в ЗСУ він не проходив та не має військово-облікової або спорідненої з нею спеціальністю, що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_1 . На його думку, відповідно до п.8 ч.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-XI (в редакції, що діяла на момент досягнення 40 річного віку) він підлягав виключенню з військового обліку, оскільки не отримав до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності. Також, 18.06.2024 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виключити його з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону №2232-XI, але відповідь на вказану заяву не отримав. Зазначені обставини й стало підставою для звернення до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року позовна заява була залишена без руху через невідповідність приписам ст.ст.160, 161 КАС України та запропоновано позивачу у десятиденний строк з дня отримання ухвали суду, усунути недоліки позовної заяви шляхом надання уточненої позовної заяви, для суду та складу сторін, в якій зазначити вірно відповідача.
Ухвалою суду від 19.09.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
На виконання ухвали суду, 11.10.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 20.06.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 засобами поштового переказу надійшла заява військовозобов`язаного ОСОБА_1 про виключення його з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону №2232-XI, як такого, що не отримав до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої інформації. При цьому, особисто позивач до ІНФОРМАЦІЯ_2 з військово-обліковим документом не звертався. 27.06.2024 року на заяву позивача було надано відповідь, яку направлено засобами поштового переказу на адресу: АДРЕСА_1 .
Відповідач звертає увагу суду, що підстава виключення з військового обліку у позивача ще виникла у 2013 році. Однак у період з 2013 року до теперішнього часу позивач не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 з військово-обліковим документом для написання заяви встановленого зразку з метою виключення з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону №2232-XI. Відтак, відповідач не має законодавчо встановлених підстав, виключити позивача з військового обліку військовозобов`язаних на законодавчій підставі, яка була чинна одинадцять років тому. Крім того наголошує, що ст.58 Конституції України конкретно визначено, що зворотна дія в часі поширюється виключно на відповідальність особи. В той час, як позивач оскаржує свій військовий обов`язок. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позов, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до тимчасового посвідчення № НОМЕР_1 зарахований у запас за п.1 ст.18 «ЗОВО».
17.05.2024 року позивач засобами поштового зв`язку направив до ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву про виключення його з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції закону, що діяв на момент досягнення 40 річного віку) у зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.
20.06.2024 року за вх. № 7573/24 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшла вказана заява ОСОБА_1 від 17.05.2024 року щодо виключення з військового обліку на підставі п.8 ч.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-XI.
Листом відповідача від 27.06.2024 року позивачу було відмовлено у виключенні з військового обліку військовозобов`язаних за відсутності законних підстав. Так, у вказаному листі зазначено, що відповідно до вимог ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-XI, встановлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII)
За приписами частин третьої, дев`ятої статті 1 Закону №2232-XI військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;
призовники - особи, які взяті на військовий облік;
військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.
Згідно із частинами першою, п`ятою статті 33 Закону №2232-XI військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою КМУ від 30.12.2022 р. №1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №1487), який визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності.
Військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період (п.3 Порядку №1487).
Відповідно до п.20 Порядку № 1487 військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. Військово-обліковими документами є для військовозобов`язаних є військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного.
Згідно із п.22 Порядку №1487 взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону № 2232-ХІІ.
В силу пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №2232-XI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 17.05.2024 р.) взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України: на військовий облік військовозобов`язаних:
які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву;
призовники, які пройшли базову загальновійськову підготовку з додержанням умов, передбачених частиною одинадцятою статті 1 цього Закону;
які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" та підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних;
військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання;
які набули громадянство України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних;
зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України;
які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби;
які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників;
які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі;
які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку;
які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.
Відповідно до положень п.8 ч.6 ст.37 Закону № 2232-XI (в редакції, чинній станом на час досягнення позивачем 40-річного віку) виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.
Згідно із положень ч.6 ст.37 Закону № 2232-ХІІ, (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 17.05.2024 р.), встановлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
Таким чином, на сьогоднішній день відсутні законні підстави для виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.
Щодо приписів частини першої статті 58 Конституції України, на необхідність застосування яких посилається позивач, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII виключено п.8 ч.6 ст.37 Закону № 2232-XI, яким було передбачено, що виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.
Таким чином, дія вказаного Закону у новій редакції поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.
Відтак, доводи позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі, суд вважає необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі №814/4386/15 та від 17.02.2020 у справі №820/3113/17.
Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що станом на 28.03.2013 року (досягнення 40 річного віку) спору між сторонами стосовно наявності у позивача на той час права на виключення з військового обліку у зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності не існувало.
Оскільки позивач не має права на виключення з військового обліку у зв`язку з не отриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності, відсутні підстави для виключення його із військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню повністю.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 262 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма