Справа № 600/46/24-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 р. м. Чернівці Справа №600/46/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (відповідач-2) з такими позовними вимогами:

визнати протиправним та скасувати рішення Пенсійного фонду України в Донецькій області №08 від 30.10.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зi зменшенням пенсійного віку i відповідно страхового стажу, у зв`язку з проживанням у зоні посиленого радіологічного контролю відповідно до Закону України "Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та незарахуванням до стажу періоду навчання та роботи в pocії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 у Вижницькому училищі прикладного мистецтва згідно диплома 3T-I №620348;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи на території pocii з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015 відповідно до записів в трудовій книжці;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за висом зi зменшенням пенсійного віку i відповідно страхового стажу, у зв`язку з проживанням у зоні посиленого радіологічного контролю відповідно до Закону України "Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з дати звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач маючи право на пенсію із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. Проте, у такому призначенні йому було відмовлено з посиланням на відсутність страхового стажу. На думку позивача, вказана відмова є необґрунтованою та такою, що порушує його право на соціальний захист.

Ухвалою суду від 05.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та необхідного періоду проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року, передбаченого частиною 2 статті 55 Закону №796.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області також подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказувало, що управління заяву позивача про призначення пенсії не розглядало і будь-якого відповідного рішення не приймало, а тому вважає, що в діях пенсійного органу не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 15.03.1994.

Досягнувши 55-річного віку, 24.10.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з заявою про призначення пенсії за віком зi зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України "Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За принципом екстериторіальності, вказана заява передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 30.10.2023 №08 відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком.

У вказаному рішенні зазначено, що за наданими документами та даними, що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 12 років 8 місяців і 16 днів.

До страхового стажу не зараховано:

період навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 у Вижницькому училищі прикладного мистецтва згідно диплома НОМЕР_2 , оскільки термін навчання перевищує загально встановлений термін навчання за денною формою;

періоди роботи на території росії з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015 у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 російською федерацією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

За наданими документами ОСОБА_1 , проживав у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 2 роки і 21 день (з 05.07.1989 по 27.05.1991, з 04.11.1992 по 01.01.1993). ОСОБА_1 не має права на зменшення пенсійного віку і відповідно страхового стажу, оскільки період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить менше 4 років.

За наведених обставин відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за віком, оскільки на момент звернення 24.10.2023 відсутній необхідний страховий стаж 30 років.

Листом від 07.11.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача про прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" прийнято у зв`язку з відсутністю права на зменшення пенсійного вії та відсутністю необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком зi зменшенням пенсійного віку i відповідно страхового стажу відповідно до Закону України "Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивач звернувся до суду.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить такі висновки по суті пору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені у Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796).

Згідно ст. 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні радіологічного контролю з моменту аварії, станом на 01.01.1993 не менше 4 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ч. 2 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні радіологічного контролю протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.

Крім того, суд зазначає, що вимогу щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні радіологічного контролю протягом чотирьох років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.

Так, наявними матеріали справи підтверджено, що 24.10.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком зi зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України "Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 30.10.2023 №08 відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю права на зменшення пенсійного віку та відсутністю необхідного страхового стажу.

Щодо відсутності у позивача, на думку відповідача, права на зменшення пенсійного віку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону №796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Відповідно до ст.11 Закону №796 до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років.

Статтею 14 Закону №796 передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, категорія 4.

Згідно з ч. 3-4 ст. 15 Закону №796 підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення місцевими Радами народних депутатів на цих територіях.

Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (який був чинний на момент видачі позивачу посвідчення категорії 4), громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.

Згідно з п.10 Порядку видача посвідчень провадиться: народним депутатам України, керівним і відповідальним працівникам Секретаріату Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Верховного Суду України, Генеральної Прокуратури, Вищого Арбітражного Суду, Кабінету Міністрів, а також керівникам центральних органів державної виконавчої влади, представникам Президента України в областях і містах Києві та Севастополі, працівникам підприємств і організацій, розташованих в зоні відчуження - Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; іншим потерпілим і учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС - Радою Міністрів Республіки Крим, обласним, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій за місцем проживання.

З аналізу наведених норм права вбачається, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону №796, є відповідне посвідчення.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, наявність у позивача посвідчення (категорія 4) серії НОМЕР_1 , виданого Чернівецькою обласною державною адміністрацією 15.03.1994, надає право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-XII, в тому числі, правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.

В контексті наведеного, суд зазначає, що документом, який підтверджує, факт проживання або роботи позивача в зоні посиленого радіологічного контролю протягом не менше 4 років до 01.01.1993 є саме посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зон посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), серії В-1 №260214, яке, як було вказано вище, видавалося лише за умови, що станом на 01.01.1993 такий громадянин проживав у цій зоні не менше чотирьох років.

Отже, висновки відповідачів про не проживання позивача станом на 01 січня 1993 року не менше чотирьох років в зоні посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4) та відсутність у нього права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є безпідставними.

Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що належність позивача до громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зон посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії оспорювалась, посвідчення не скасовано, не визнано недійсним, а отже є таким, що підлягає для застосування і надання пільг, встановлених Законом №796-ХІІ. Однією з таких пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і Закону №796-ХІІ.

При цьому, суд зауважує, що факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року перевірявся відповідними комісіями при видачі йому посвідчення (категорії 4) серії НОМЕР_1 . В протилежному випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав би вказаного посвідчення. Докази про вилучення посвідчення, у зв`язку із безпідставністю його видачі, у матеріалах справи, відсутні.

В обґрунтування правомірності прийнятого рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області посилалось на те, що період постійного проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю з 05.07.1989 по 27.05.1991, з 04.11.1992 по 31.12.1992, станом на 1 січня 1993 склав менше 4 років (2 роки 00 місяців 21 день), про що свідчить довідка видана виконкомом Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 28.09.2023 №208.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 28.09.2023 №208, судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та постійно проживав в період з 05.07.1989 по 27.05.1991, з 28.05.1991 по 03.11.1992 вибув із с. Ставчани, а з 04.11.1992 по даний час зареєстрований в селі Ставчани Чернівецького району Чернівецької області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України №104 від 31.07.1991 відносилося до зони посиленого радіоекологічного контролю/4 категорія.

Враховуючи вказану довідку, відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 проживав у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 - 2 роки 21 день .

Проте, суд зазначає, що згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постановах від 21.11.2016 у справі №21-1048во06 та від 04.09.2015 у справі №690/23/15, з якою погодився Верховний Суд (постанова від 28.03.2018 у справі №333/2072/17), єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для призначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 у справі №398/494/17.

Оскільки документом, яким підтверджено проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю є посвідчення (категорія 4) серії НОМЕР_1 , видане Чернівецькою обласною державною адміністрацією 15.03.1994, то суд прийшов до висновку про помилковість доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відсутності у позивача права на зменшення пенсійного віку, у зв`язку з тим, що період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить менше 4 років.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що наявність у позивача посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 15.03.1994 підтверджує той факт, що позивач з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01.01.1993 постійно проживав у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 4 років, що дає йому право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Щодо відсутності необхідного страхового стажу та не зарахування до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 у Вижницькому училищі прикладного мистецтва згідно диплома НОМЕР_2 та періоду роботи на території росії з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015, суд зазначає наступне.

Як зазначено у оскаржуваному рішенні, до страхового стажу не зараховано:

період навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 у Вижницькому училищі прикладного мистетства згідно диплома НОМЕР_2 , оскільки термін навчання перевищує загально встановлений термін навчання за денною формою;

періоди роботи на території росії з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015 у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 російською федерацією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до п."д" ч.3 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону №1788 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1.2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) встановлено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Таким чином, період навчання позивача, відповідно до законодавства чинного у період навчання, підлягає зараховуванню до загального стажу роботи.

Судом встановлено, відповідно до диплома НОМЕР_2 від 24.12.1988 позивач в 1984 вступив до Вижницького училища прикладного мистецтва і в 1988 закінчив повний курс названого училища по спеціальності декоративно-прикладного мистецтва та присвоєно кваліфікацію майстра художнього ткацтва.

Посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у оскаржуваному рішенні на те, що термін навчання у Вижницькому училищі прикладного мистецтва перевищує загально встановлений термін навчання за денною формою є необгрунтованим та незрозумілим. Разом з цим, суд зазначає, що посилаючись на вказану підставу як для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988, відповідачем не вказано, який є загально встановлений термін навчання за денною формою.

Відтак, суд вважає, що наданий позивачем диплом НОМЕР_2 від 24.12.1988 підтверджує навчання позивача у Вижницькому училищі прикладного мистецтва, а тому період навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 повинен бути зарахований до страхового стажу позивача, у відповідності до наведених вище норм законодавства.

Тому, суд приходить до висновку, що підстави для не зарахування зазначених вище спірних періодів навчання позивача до його страхового стажу відсутні.

Стосовно не зарахування до страхового стажу періоди роботи на території росії з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015, у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 російською федерацією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону №1788-ХІІ у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Частиною 2 ст. 2 Закону №1058-IV передбачено, що якщо міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про соціальне страхування, застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, питання врахування періодів роботи в російської федерації після 01 січня 1991 року до стажу при призначенні пенсій на території України регулюється нормами міжнародних угод, підписаних Україною та російською федерацією.

Відповідно до ч.2 ст.6 Угоди "Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення" від 13 березня 1992 року, укладеною між Україною і Росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно з абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною 2 ст. 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №676/6166/16-а та від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 №01-1/2-07 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж та заробітна плата, набуті ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації.

Суд зазначає, що 01.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993" (далі - Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).

29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" (далі - постанова №1328), яка набрала чинності 02.12.2022, якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

Водночас, відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Таким чином, суд зазначає, що положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а положення Постанови №1328 з 02.12.2022.

Таким чином, оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, то у відповідача не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що офіційно набутий трудовий стаж позивача у спірні періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області передчасно дійшло висновку про відсутність необхідного страхового стажу у позивача та відмовило у призначенні пенсії за віком.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Пенсійного фонду України в Донецькій області №08 від 30.10.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зi зменшенням пенсійного віку i відповідно страхового стажу.

Окрім цього, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого оскаржуваного рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 24.10.2023, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 у Вижницькому училищі прикладного мистецтва згідно диплома 3T-I №620348 та періоди роботи на території pociї з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015.

При цьому, суд погоджується з доводами представника Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про те, що в діях пенсійного органу не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не розглядало і не приймало оскаржуване рішення.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності, фактично, оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Зважаючи на задоволення основних позовних вимог щодо яких фактично виник спір (рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №08 від 30.10.2023), то за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (органу, яким прийнято оскаржуване рішення), на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №08 від 30.10.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зi зменшенням пенсійного віку i відповідно страхового стажу, у зв`язку з проживанням у зоні посиленого радіологічного контролю відповідно до Закону України "Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та незарахуванням до стажу періоду навчання та роботи в pocії.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 24.10.2023, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1984 по 24.12.1988 у Вижницькому училищі прикладного мистецтва згідно диплома 3T-I №620348 та періоди роботи на території pociї з 18.03.2013 по 21.02.2014, з 10.04.2014 по 26.11.2014, з 27.11.2014 по 29.09.2015.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

6. В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити

Згідно статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Центральна площа, 3, м. Чернівці, );

відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (вул. Генерала Батюка, 8, м. Слов`янськ, Донецька область, ).

Суддя В.О. Григораш