Справа № 400/4355/24
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2024-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2024 р. № 400/4355/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,
провизнання протиправною та скасування відмови від 15.03.2024 року № 1400-0304-8/22961; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач-2), в якій просить:

«визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 15.03.2024 №1400-0304-8/22961 на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 05.03.2024 № 23 про відмову у призначенні пенсії у відповідності до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, та призначити пенсію у відповідності до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 ».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач-1 протиправно не зарахував до її страхового стажу періоди роботи з 19.08.1985 до 01.06.1988 за трудовою книжкою НОМЕР_1 та не зарахував період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення згідно з довідкою № ВН-247 від 28.01.1993, у зв`язку з чим відмовив у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Ухвалою від 14.05.2024 суд відкрив провадження в адміністративній справі, постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, установив строк подання відзивів на позовну заяву та доказів на їх підтвердження з доказами направлення позивачу у п`ятнадцять днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі; зобов`язав відповідача-1 одночасно з поданням відзиву на позовну заяву подати до суду належно засвідчені копії документів, на підставі та з урахуванням яких прийняте оскаржуване позивачем рішення.

Відповідач-1 подав відзиву на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, зазначаючи, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 19.08.1985 до 01.06.1988, згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 25.03.1986, ураховуючи відсутність повної дати наказу в графі « 4» та не збігом дат в графі « 3». Також відповідач-1 зазначив, що трудова книжка НОМЕР_1 від 25.03.1986 заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Довідку про зарахування періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення відповідач-1 не врахував, оскільки прізвище в довідці не співпадає з паспортними даними позивача.

При цьому страховий стаж позивача, за обчисленням відповідача-1, становить 30 років 7 місяців 6 днів, тривалість проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення становить 1 рік 6 місяців 8 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV.

Відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на недостатність у позивача страхового стажу та відсутність права на зниження пенсійного віку, відповідно до Закону України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796- XII).

Відповідь на відзив до суду не надходила.

У зв`язку з відсутністю заяв сторін про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін, суд, відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

05.03.2024 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком.

На дату звернення за пенсією позивач досягла віку 56 років, що підтверджується матеріалами справи.

Віку 56 років позивач досягла 19.02.2024

До заяви, серед іншого, була додана трудова книжка НОМЕР_1 від 25.03.1986 та довідка № ВН- 247 від 28.01.1993.

Заява позивача про призначення пенсії за принципом екстериторіальності була передана на розгляд відповідачу-1.

Рішенням від 05.03.2024 № 23 відповідач-1 відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком. Рішення мотивоване тривалістю періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 6 місяців 8 днів, що є недостатнім для зменшення пенсійного віку, за статтею 55 Закону № 796-XII.

Відповідач-1 зазначив у рішенні від 05.03.2024 № 23, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 19.08.1985 до 01.06.1988 за трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.03.1986, оскільки «в графі « 4» дата наказу вказана не повністю, а в графі «З» вказана дата, що календарно не співпадає з датою звільнення.

Також позивачу було не зараховано період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки прізвище позивача в довідці № ВН- 247 від 28.01.1993 не співпадає з її паспортними даними.

Отже, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком через недостатність у неї страхового стажу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно частиною 4 статті 24 Закону № 1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058-IV діяв Закон України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII).

Відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Пенсійного фонду від 25.11.2005 № 22-1 (далі- Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1-3 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із аналізу вказаних вище положень Порядку № 637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Згідно з чинною у спірний період Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція - № 162), у випадку виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення виправлення здійснюється адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику необхідну допомогу в цьому (пункт 2.5).

Згідно з пунктом 2.8 Інструкції № 162, виправлені відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення і та інші мають повність відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У випадку втрати наказу або розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, що не вказані в трудовій книжці.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.11 Інструкції № 162 встановлено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.

Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Також, пунктом 2.13 Інструкції № 162 визначено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» у вигляді заголовка, пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво» із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Таким чином, аналіз вказаних вище правових норм дозволяє дійти до висновку, що обов`язок щодо внесення достовірних відомостей про працівника під час заповнення трудової книжки покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки вперше, а не на працівника, а тому наявність таких недоліків в трудовій книжці позивача не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу останнього періодів роботи згідно з записами в трудовій книжці, виконаними у відповідності до вимог Інструкції № 162.

Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 19.08.1985 до 17.04.1987, відповідач-1 посилається на те, що в ході призначення пенсії виникли сумніви щодо достовірності зробленого запису в трудовій книжці, оскільки дата наказу вказана не повністю, а дата наказу про звільнення не співпадає календарно з датою в графі «3».

Суд не приймає до уваги ці доводи, оскільки, на думку суду, наявність таких недоліків щодо заповнення трудової книжки не є підставою вважати, що вказані спірний період роботи не підтверджує факт перебування особи на відповідній посаді, до того ж, обов`язок щодо оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач-1 не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.

Щодо незарахування періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення за період з 26.04.1986 до 28.03.1990.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон № 796-ХІІ.

Статтею 49 Закону № 796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону № 1058-ІV. Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року до 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року до 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року до 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року до 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року до 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України № 1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії до 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії до 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) до 31 липня 1986 року.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі № 556/1153/17.

Вказаний порядок прийнято відповідно до Закону України № 1058-ІV.

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

1) учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження;

посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

2) потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону 796-ХІІ).

Так, пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України від 05.11.2021 № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон № 1871-IX).

Таким чином, суд дійшов висновку, що право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII мають особи, які постійно проживали (працювали), у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років станом на 01.01.1993, що підтверджується документами про проживання, які видані органами місцевого самоврядування (зокрема довідкою), як передбачено підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1.

Згідно з довідкою Житомирської обласної державної адміністрації від 28.01.1993 № ВН-247, позивач дійсно проживала в м. Коростень Житомирської області на день аварії на Чорнобильській АЕС до 28.03.1990.

Разом з тим, належність позивача до потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 3, відповідачами за змістом відзивів не заперечується.

Відповідач-1 заперечує період проживання позивача, зазначений у довідці від 28.01.1993 № ВН-247, що видана Житомирською обласною державною адміністрацією, оскільки прізвище в довідці не співпадає з паспортними даними позивача. Тому, відповідач-1 вважає, що період проживання заявниці в зоні гарантованого добровільного відселення не підтверджено.

У виданій позивачу довідці Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області вказано: «Відповідно існуючих даних відділу, Ви 14.12.2007 були документовані Центральним РІВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 замість паспорту серії НОМЕР_3 виданого Вам 11.06.1996. Центральним РВО ММУ УМВС України в Миколаївській області в зв`язку з уточненням написання прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».

Факт уточнення паспортних даних позивачем дає підстави стверджувати, що довідка дійсно була видана з помилкою в написанні прізвище позивача. Однак, суд не може залишити поза увагою й ту обставину, що помилка в написані прізвища позивача не може бути підставою для спростування факту проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення.

За наведеного, суд вважає, що позивач дійсно проживала в м. Коростень Житомирської області на день аварії на Чорнобильській АЕС до 28.03.1990, як і зазначено в довідці Житомирської обласної державної адміністрації від 28.01.1993 № ВН-247.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20, наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, свідчить про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Тому, вказана в рішенні відповідача-1 від 05.03.2024 № 23 підстава для відмови у призначенні пенсії є протиправною.

Суд зауважує, що відповідно до розрахунку страхового стажу позивача, що був зроблений відповідачем-1, позивачу було зараховано проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період з 01.06.1998 до 28.03.1990, оскільки цей період підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_1 .

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач, відповідно до довідки органу місцевого самоврядування від 28.01.1993 № ВН-247, проживала в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 до 28.03.1990, що становить станом на 01.01.1993 3 роки 11 місяців 2 дні.

Суд зауважує, що позивач надала основний документ, що підтверджує її право на пільги та компенсації, встановлені Законом № 796-ХІІ - довідку (посвідчення) потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, яка засвідчує той факт, що станом на 01.01.1993 вона прожила в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Більше того, відповідний період проживання підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування, як того вимагають положення Порядку № 22-1.

Відтак, оскільки позивач у період, що дає право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку (26.04.1986 до 28.03.1990) проживала в зоні гарантованого добровільного відселення, то вона має права на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що період проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 3 роки.

Відповідно до частини 2 статті 55 Законом № 796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

Потерпілі від Чорнобильської катастрофи:

- евакуйовані з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році -10 років;

- евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році - 8 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років - 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років;

- особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що виконувалися за урядовими завданням - 2 роки.

Згідно з довідкою від 28.01.1993 № ВН-247, позивач постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії.

Отже, позивач має право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на 3 роки.

Суд зазначає, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону № 796-ХІІ є досягнення особою відповідного віку.

Згідно зі статтею 26 Закону України 1058-ІV, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років.

За наведеного, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 3 роки, достатній вік позивача для призначення пенсії має становити 57 роки (60-3).

Судом встановлено, що на момент подання заяви до пенсійного органу про призначення пенсії на пільгових умовах, позивачу виповнилося 56 років.

Таким чином, позивач звернулася до відповідача-2, коли нею не було досягнуто пенсійного віку для призначення пенсії на пільгових умовах.

Тому, підстави для призначення пенсії позивачу відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, на момент її звернення, були відсутні.

Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати (сплачена позивачем сума судового збору), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на позивача.

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ідентифікаційний код: 13844159) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна