Справа № 500/8349/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 500/8349/21 пров. № А/857/24944/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про встановлення судового контролю у справі за його адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Баб`юк П.М.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 27 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 березня 2022 року у справі № 500/8349/21 визнано протиправною діяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ) щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 22 березня 2021 року. Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 04 серпня 2015 року по 01 жовтня 2017 року з визначенням величини одного року страхового стажу (у відсотках) у відповідності до чинної (станом на 04 серпня 2015 року) частини першої абзацу 5 статті 25 і частини першої абзацу 6 статті 25 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про перерахунок та виплату підвищення до пенсії від 22 березня 2021 року. Зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача щодо індивідуального перерахунку підвищення до пенсії на найбільш вигідних умовах, як непрацюючому пенсіонеру у відповідності до чинної (станом на 31 серпня 2020 року) частини 4 статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з дня звільнення з роботи - 31 серпня 2020 року.

31 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 500/8349/21.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено, оскільки не встановлено підстав для застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив вказану ухвалу скасувати та задовольнити його заяву. Вважає, що на даний час відсутні докази щодо належного виконання рішення суду та забезпечення відновлення порушених прав позивача. Просить зобов`язати відповідача подати звіт та додані матеріали про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 березня 2022 року у справі № 500/8349/21.

Відповідно до частини 3 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення суддею першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Згідно з приписами статті 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України Про виконавче провадження.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Судом можуть бути вжиті заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення:

1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду;

2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання свої зобов`язань у межах відповідної справи.

Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Така правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові по справі №235/7638/16-а від 31 липня 2018 року та ухвалах від 10 грудня 2018 року в справі №807/2358/15, від 17 жовтня 2019 року в справі №826/12592/14.

Окрім того, з матеріалів справи слідує, що на виконання рішення суду відповідачем було розглянуто заяву позивача та про результати її розгляду останнього було повідомлено листом від 07.04.2021 №1577-1456/В-02/8-1900/21.

З вказаного листа слідує, що з 01.10.2017 у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІII проведено перерахунки пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, перерахунок пенсій проведено із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки, тобто із суми 3764,40 грн, виходячи із величини оцінки одного року страхового стажу 1%.

Також повідомлено, що за період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу до 01.10.2017 становила 1,35 %.

Окрім того повідомлено, що в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про періоди роботи після 31.08.2020 та за матеріалами пенсійної справи не вбачається підстав для проведення чергового перерахунку відповідно до частини 4 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, що пенсійним органом у цій частині рішення суду виконано, оскільки ним було розглянуло заяву позивача щодо індивідуального перерахунку пенсії, про що його повідомлено листом від 07.04.2021 №1577-1456/В-02/8-1900/21.

Також судом встановлено, що пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" позивачу призначено з 04.08.2015.

Статтею 25 Закону Україну "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в редакції станом на 04.08.2015, визначено, що величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1,35%, а за період участі в солідарній і накопичувальній системах пенсійного страхування - 1,08%.

З матеріали справи слідує, що розмір пенсії ОСОБА_1 у період з 04.08.2015 по 01.10.2017 визначено з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,35%.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що накопичувальна система пенсійного страхування в Україні станом на вказаний період, як і на даний час, не впроваджена, а відтак відсутні підстави для урахування величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,08%, оскільки позивач у накопичувальній системі пенсійного страхування участі не приймав.

Отже, розмір пенсії ОСОБА_1 за період з 04.08.2015 по 01.10.2017 розраховано з визначенням величини одного року страхового стажу у відсотках в розмірі 1,35% у відповідності до чинної (станом на 04.08.2015) частини 1 статті 25 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що відповідає резолютивній частині рішення суду від 02.03.2022 у справі №500/8349/21.

Таким чином апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив повивачу у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, оскільки відсутні достатні правові підстави для встановлення судового контролю у даній адміністративній справі шляхом подання звіту про виконання судового рішення в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведені правові норми та фактичні обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_1 всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржена ухвала суду винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Таким чином, наведені скаржником доводи апеляційної скарги не спростовують правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального закону.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи зазначене процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року у справі №500/8349/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк