Справа № 440/7082/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2024 р. Справа № 440/7082/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава, повний текст складено 12.09.24 по справі № 440/7082/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив суд:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у зв`язку із отриманою травмою з листопада 2022 року по 2023 рік до суми 100000 грн помісячно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 із отриманим пораненням з листопада 2022 року по травень 2023 року до суми 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час проходження ним служби у ВЧ НОМЕР_1 у період з листопада 2022 року по травень 2023 року, а також після отриманих під час виконання бойових завдань у складі підрозділу ВЧ НОМЕР_1 травми (14.09.2023) та поранення (03.11.2023), відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 (далі Постанова № 168), що призвело до отримання грошового забезпечення у значно меншому розмірі ніж визначено законом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 у справі № 440/7082/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

Повідомлено позивачу, що у разі не усунення недоліків, позовна заява буде повернута.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали від 18.06.2024 позивачем 23.07.2024 направлено засобами поштового зв`язку до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строків звернення до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначено, що після отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, позивач тривалий час перебував на лікуванні, що підтверджується довідкою про обставини травми та медичними документами. Крім того, повідомив, що після визнання непридатним до військової служби рішенням ВЛК № НОМЕР_2 та виключення зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення позивач у зв`язку з перебуванням на лікуванні не був ознайомлений з відповідним наказом та не отримав грошовий атестат, а відтак не міг дізнатися про всі складові грошового забезпечення за спірний період та його дійсний розмір. При цьому, не мав розумних сумнівів у добросовісності дій військової частини щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення у період перебування на лікуванні.

Враховуючи викладене, вважав, що строк звернення до суду з позовом пропущено з поважних причин, у зв`язку з чим, стверджував про наявність підстав для його поновлення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 440/7082/24 визнано неповажними підстави, вказані позивачем ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії повернуту позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 440/7082/24 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно повернуто позовну заяву, так як на його думку строк на звернення до суду міг бути поновлений, оскільки пропущений з поважних причин внаслідок перебування позивача протягом тривалого часу на лікуванні з листопада 2022 року по травень 2023 року, що підтверджується відповідними медичними довідками, які було надано до суду. Зауважив, що під час лікування не мав розумних причин сумніватися у добросовісності дій військової частини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за вказаний період.

Також звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що оскільки грошове забезпечення не виплачувалося йому у повному розмірі з листопада 2022 року по травень 2023 року, у спірних правовідносинах має місце триваюче правопорушення з боку військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, повідомив, що перед зверненням до суду, позивач намагався вирішити наявний спір у досудовому порядку, зокрема, шляхом подання рапорту до ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.07.2023 з вхідним №1935/3Б/1952, який було передано до військової частини засобами СЕДО 07.10.2023, звернення зі скаргою на гарячу лінію Збройних Сил України від 27.12.2023 та направлення звернення до штабу Сухопутних військ Збройних Сил України, яке було зареєстроване 31.01.2024 за вхідним номером КА1679038, проте жодної відповіді не отримав, у зв`язку з чим, був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Наполягав, що судом не було враховано відповідної судової практики щодо поновлення строку звернення до суду, зокрема, рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року, правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2018 у справі № 473/653/17, від 18.01.2019 року у справі № 576/1434/17, від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позовна заява здана позивачем на пошту 10 червня 2024 року.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Копія ухвали від 18 червня 2024 року у справі № 440/7082/24 про залишення позовної заяви без руху надіслана судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення за зареєстрованою адресою проживання позивача, що також зазначена позивачем у позовній заяві, проте, повернута до суду поштовою організацією з відміткою "08.07.2024 за закінченням терміну зберігання".

16 липня 2024 року Полтавським окружним адміністративним судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення повторно надіслано ОСОБА_1 копію ухвали від 18 червня 2024 року про залишення позовної заяви без руху разом із супровідним листом від 15 липня 2024 року № 440/7082/24/13539/24.

Згідно відомостей трекінгу офіційного веб-сайту АТ "Укрпошта" рекомендований лист № 930 вручений особисто ОСОБА_1 23 липня 2024 року.

25 липня 2024 року до суду надійшла заява позивача про поновлення строку на звернення до суду, яка здана позивачем на пошту 23 липня 2024 року, та в якій позивачем особисто зазначено, що листом від 15 липня 2024 року № 440/7082/24/13539/24 Полтавським окружним адміністративним судом повторно надіслано копію ухвали про залишення позовної заяви без руху та вказано, що при направленні до суду документів слід посилатись на вихідний номер та дату вищезазначеного листа.

Отже, днем вручення позивачу ухвали від 18 червня 2024 року про залишення позовної заяви без руху є 23 липня 2024 року.

Як слідує зі змісту позову, ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у збільшеному до 100000 гривень розмірі за період з листопада 2022 року по травень 2023 року.

З посиланням на пункт 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260), судом зроблено висновок, що про розмір щомісячного грошового забезпечення за період з листопада 2022 року по травень 2023 року, зокрема, про розмір додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", позивач повинен був дізнатися після отримання грошового забезпечення за кожний місяць цього періоду відповідно 01 січня 2023 року, до 01 лютого 2023 року, до 01 березня 2023 року, до 01 квітня 2023 року, до 01 травня 2023 року, до 01 червня 2023 року, до 01 липня 2023 року.

З огляду на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22, судом зроблено висновок, що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, суд зауважив, що відповідно до правової позиції у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, за висновком суду, останнім днем строку звернення до адміністративного суду з урахуванням частини 6 статті 120 КАС України є 02 жовтня 2023 року.

Однак, позивач звернувся до суду з цим позовом лише 10 червня 2024 року (здав позов на пошту), тобто позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений законом.

При цьому судом відхилені доводи позивача про поважність причин пропуску строку у зв`язку з перебуванням на лікуванні, оскільки дослідивши наявні в матеріалах справи копії медичних виписок закладів охорони здоров`я, суд першої інстанції, зазначив, що отримавши поранення 03.11.2022 позивач перебував на лікуванні у закладах охорони здоров`я з 04.11.2022 по 07.11.2022, з 08.11.2022 по 21.11.2022, 24.01.2023 по 01.02.2023, з 23.04.2023 по 05.05.2023, тобто ще до початку перебігу строку звернення до суду з позовом (01.07.2023), а тому не був позбавлений можливості вчинити дії щодо своєчасного звернення до суду як протягом періоду з 01 липня 2023 року по 02 жовтня 2023 року (строк звернення до суду встановлений законом), так і після його закінчення, починаючи з 03 жовтня 2023 року до дати звернення до суду 10 червня 2024 року.

Твердження позивача про не ознайомлення з наказом про виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення визнано судом неповажною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом, оскільки така обставина не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав оскаржуваною бездіяльністю відповідача, так як про розмір додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" позивач повинен був дізнатися після отримання грошового забезпечення за кожний місяць спірного періоду.

Відтак, за висновком суду позивач, який проживає поза межами Полтавської області, мав можливість реалізувати своє право на звернення до адміністративного суду у період з 01 липня 2023 року до 10 червня 2024 року (дати звернення до суду) не тільки шляхом подання позовної заяви безпосередньо через канцелярію суду, але й шляхом направлення позовної заяви до суду по пошті або шляхом направлення позовної заяви через систему "Електронний суд".

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), оскільки про розмір щомісячного грошового забезпечення за період з листопада 2022 року по травень 2023 року, зокрема, про розмір додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168, позивач повинен був дізнатися після отримання грошового забезпечення за кожний місяць цього періоду та мав об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про те, з яких складових складається грошове забезпечення, як здійснено його обрахунок та на підставі яких нормативно-правових актів, проте доказів такого звернення до відповідача позивач до суду не надав. Враховуючи, що наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини визнані судом не поважними, судом застосовано до такої заяви наслідки, передбачені частиною 2 статті 123 та пунктом 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.

Відповідно до вимог статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення указаного позивачем періоду нарахувань, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення вказаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям грошова винагорода, одноразова грошова допомога при звільненні та оплата праці і заробітна плата, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, вказав, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Колегія суддів звертає увагу, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 10.06.2024, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Варто зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Тому, з огляду на вище перелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що дія частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX може поширюватися тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою чинності.

Така позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, є сталою і послідовною.

Як уже зазначалося, часовий проміжок, за який ОСОБА_1 просить перерахувати грошове забезпечення, охоплюється періодом з листопада 2022 року по травень 2023 року, тобто підпадає під дію частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яка почала діяти з 19 липня 2022 року.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тобто на час здійснення спірних виплат (з листопада 2022 року по травень 2023 року) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, від 03 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22, який підлягає застосуванню у цій справі, оскільки відповідна судова практика є релевантною до спірних правовідносин.

Водночас, судом першої інстанції вищевказані висновки Верховного Суду враховані не були, що і призвело до неправильного вирішення справи.

Повертаючи позивачу позовну заяву з підстав пропуску строку звернення до суду, суд не з`ясував належним чином всі суттєві обставини у справі та не надав їм належної оцінки, що в свою чергу позбавило позивача права на звернення до суду.

За приписами статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 440/7082/24 прийнята при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм процесуального права, а тому відповідно до вимог частини 3 статті 312 КАС України підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 440/7082/24 - скасувати.

Справу № 440/7082/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій