Справа № 320/38322/23
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 320/38322/23

адміністративне провадження № К/990/42831/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Чиркіна С.М., суддів: Берназюка Я.О., Кравчука В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 у справі № 320/38322/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві від 16.06.2023 вихідний № 2600-0306-8/121151 про відмову перерахувати ОСОБА_1 пенсію у розрахунку 82% від розміру усіх складових заробітку (грошового забезпечення), визначеного Офісом Генерального прокурора довідкою № 21-102зп від 18.05.2023;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити перерахунок раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років у розмірі 82% від розміру усіх складових заробітку (грошового забезпечення), зазначених у довідці Офісу Генерального прокурора № 21-102зп від 18.05.2023, без обмеження її граничного (максимального) розміру та виплатити різницю між фактично отриманою на належної до сплати сумою пенсії з 05.06.2022.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.06.2023 року вихідний № 2600-0306-8/121151 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити з 01.04.2020 (першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії) перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі довідки Офісу Генерального прокурора № 21-102зп від 18.05.2023 у розмірі 80% від розміру усіх складових заробітку (грошового забезпечення), зазначених у довідці Офісу Генерального прокурора №21-102зп від 18.05.2023, без обмеження її граничного (максимального) розміру, з урахуванням раніше виплачених сум;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задоволено частково:

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року змінено в мотивувальній та резолютивній частинах з урахуванням висновків даної постанови.

Викладено абзац 3 резолютивної частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року в наступній редакції:

« 3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві () здійснити з 01 квітня 2020 року (першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії) перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за вислугу років на підставі довідки Офісу Генерального прокурора №21-102зп від 18.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум.».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року - залишено без змін.

08.11.2024 на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача, у якій скаржник просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 у справі №320/38322/23 і прийняти нову постанову, якою залишити без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.04.2024.

Та передати справу № 320/38322/23 на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, оскільки така містить виключну правову проблему, відтак передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на підпункти «а» та «в» частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, скаржник зазначає, що приймаючи рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.04.2024, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки він є пенсіонером та під час введеного в Україні воєнного стану перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, приймає участь у бойових діях, відтак приписи частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII щодо обмеження максимального розміру пенсії не можуть бути застосовані до нього.

Окрім того, приписи частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 за № 1697-VII суперечать частині п`ятій статті 17 Конституції України згідно рішення Конституційного Суду України від 12.10.2022 за № 7-р(ІІ)/2022.

На думку скаржника, відмова пенсійного фонду, викладена в рішенні від 16.06.2023 не може свідчити про те, що позовна вимога про перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії із розрахунку 80% від розміру усіх складових заробітку (грошового забезпечення) є передчасною, про що було помилково зазначено судом апеляційної інстанції.

Також підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, на думку скаржника, при ухваленні оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції не було застосовано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01.05.2023 у справі № 200/4964/21, відповідно до якого обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не застосовується саме у період проходження цією особою військової служби або перебування на посадах, перелічених у пункті 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015.

Окрім того, не зважаючи на наявність висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.05.2023 у справі № 200/4964/21, на даний час висновок Верховного Суду щодо того, чи мають право особи, яким призначено пенсію на підставі Закону України «Про прокуратуру» на перерахунок такої пенсії без обмежень максимальним розміром, враховуючи, що такі особи перебувають на військовій службі, з урахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022 - відсутній.

Стверджує, що обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не застосовується саме у період проходження цією особою військової служби або перебування на посадах, перелічених у пункті 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015, а не за фактичної наявності відповідного статусу, що не було враховано під час вирішення даної справи в суді апеляційної інстанції.

Скаржник вважає, що наявні підстави для відступлення від висновку, викладеного в рішенні Верховного Суду від 14.19.2020 у зразковій справі № 560/2120/20 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, застосованого судом апеляційної інстанції при прийнятті постанови від 17.10.2024, враховуючи, що таке рішення не є релевантних до спірних правовідносин.

Окрім того, на думку скаржника, справа № 320/38322/23 містить як кількісні, так і якісні критерії, що визначають наявність виключної правової проблеми, яка полягає у з`ясуванні питань, чи мають право особи, яким призначено пенсію на підставі Закону України «Про прокуратуру» на перерахунок такої пенсії без обмежень максимальним розміром, враховуючи, що такі особи на даний час перебувають на військовій службі та виконують свій громадянський обов`язок стосовно захисту України в умовах повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, яка наразі триває, з урахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

У цій справі суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. За предметом спору дана справа не належить до тих, які повинні розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики та її суспільний інтерес, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпунктів "а" та "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України є необґрунтованими, оскільки аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з встановленими в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанції обставинами та наданою їм правовою оцінкою не дають підстав для висновку про наявність в даному випадку обставин, наведених у підпунктах "а" та "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Так, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-IX, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

За приписами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Так, відмінністю від існуючої судової практики щодо питання обмеження пенсії, призначеної за Законом України «Про прокуратуру», максимальним розміром скаржник зазначає підставу «…що такі особи на даний час перебувають на військовій службі та виконують свій громадянський обов`язок стосовно захисту України…» проте справа та скарга стосується безпосередньо позивача.

В той же час інформація щодо проходження військової служби останнім на момент виникнення спірних правовідносин в касаційній скарзі відсутня.

Окрім того, в силу приписів частини четвертої статті 341 КАС України зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Отже, у касаційній скарзі відсутні обґрунтування того, що ця справа має фундаментальне значення на формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також скаржником не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет цього спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що оскаржуване судове рішення прийнято у справі розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки відсутні, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Також, за наявної існуючої сталої практики та нормативного регулювання спірних правовідносин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Цей висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, якими рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумаченню закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), враховуючи особливий характер функції Верховного Суду як суду касаційної інстанції, Суд може визнати, що процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення від 19.12.1997 у справі "Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії").

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 у справі № 320/38322/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Надіслати скаржнику копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач: С.М. Чиркін

Судді: Я.О. Берназюк

В.М. Кравчук