Справа № 140/1463/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 140/1463/24 пров. № А/857/18967/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року у справі №140/1463/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Андрусенко О.О.,

дата ухвалення рішення 17.04.2024,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області ( далі апелянт, ГУ ПФУ в Хмельницькій області, відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.12.2023 №94 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити та виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII), з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку з 05.12.2023, з врахуванням періодів проживання (перебування, роботи) у зоні добровільного гарантованого відселення (3 категорія) з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1996) по даний час, встановлених довідкою Любешівської селищної ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, однак рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.12.2023 №94 відмовлено у призначені пенсії, оскільки станом на 01.01.1993 позивач не прожила в зоні гарантованого добровільного відселення необхідних не менше 3 років.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, з огляду на те, що вона має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії та довідкою Любешівської селищної ради від 30.10.2023 №2161, яка була долучена до заяви про призначення пенсії, підтверджено факт її проживання на території радіоактивного забруднення більше трьох років, а саме з 01.01.1986 по 15.11.1988 та з 03.01.1991 по 10.10.1992. При цьому зазначає, що з 19.04.1990 вона працевлаштувалась у Трускавецький військовий санаторій (за місцем служби чоловіка), а з 24.06.1990 перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та переїхала на проживання до батьків в село Лобна Любешівського району Волинської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а 22.08.1990 народила дитину в КП «Любешівська багатопрофільна лікарня», після народження дитини так і залишилась проживати у батьків, де фактично проживала до 10.10.1992. Зазначає, що відповідачем-2 були взяті до уваги лише періоди, протягом яких вона була офіційно зареєстрована у зоні гарантованого добровільного відселення та не враховано, що навчання у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки переривалося на період вихідних та святкових днів, зимових, літніх канікул та практики, що давало можливість за наявності прямого транспортного сполучення добиратися рейсовим пасажирським, а також з/д транспортом з місця проживання її батьків до місця навчання. Таким чином, наявність у неї чинного посвідчення особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) підтверджує той факт, що станом на 01.01.1993 вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та спростовує доводи відповідачів з даного приводу. З урахуванням наведеного вважає, що рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.12.2023 №94 їй безпідставно відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 у цій справі позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20.12.2023 №94 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 06 грудня 2023 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 807,46 грн. (вісімсот сім грн. 46 коп.).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду у Хмельницькій області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки таке є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.12.2023 №94 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно статті 55 Закону №796-XII, оскільки станом на 01.01.1993 позивачка проживала в зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 6 місяців 21 день (менше 3 років), що недостатньо для призначення дострокової пенсії згідно статті 55 Закону № 796-XII. Документами не підтверджено право зниження пенсійного віку на 6 років, оскільки з періодів проживання у зоні гарантованого добровільного відселення згідно з довідкою від 30.10.2023 № 161, виданою Любешівською селищною радою, виключено період навчання з 01.09.1987 по 31.08.1988 (м. Луцьк) не відноситься до зон радіоактивного забруднення, періоди роботи з 19.04.1990 по 27.07.1993 в Трускавецькому воєнному санаторії, з 28.07.1990 по теперішній час в Рудка-Козинській НСШ, тому що м. Луцьк, м. Трускавець, с. Рудка-Козинська відповідно до переліку населених пунктів, з віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106, не віднесено до зон радіоактивного забруднення.

Враховуючи, що документами не підтверджено, що позивач станом на 31.07.1986 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення, початкова величина не встановлюється. При цьому, розгляд питання щодо зниження пенсійного віку для позивача можливе лише із розрахунку на 1 рік за 2 роки проживання за умови підтвердження 3 років проживання у зазначених зонах станом на 01.03.1993.

Судом проігноровано, що документами наявними в пенсійній справі підтверджено, що ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 6 місяців 21 день.

Оскільки первинними документами не підтверджено проживання або роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області є правомірним.

Крім викладеного вказано, що зарахування періоду роботи до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, призначення нарахування та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного фонду.

Апелянт просив скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 та винести постанову, якою відмовити позивач у в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач 17.09.2024 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказала, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Прийнятим з урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства. Просила рішення суду першої інстанції залишити в силі, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити..

Головне управління Пенсійного фонду у Волинській області жодних заяв по суті справи не подавало.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Відповідно до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років станом на 01.01.1993. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи

У цій справі відсутні безпосередні докази, які вказують на те, що позивач постійно проживала у періоди починаючи з 26.04.1986 по 15.11.1988 та з 03.01.1991 по 10.10.1992 на території населеного пункту, яке не відноситься до території радіоактивного забруднення.

Суд наголошує, що позивач надала основний документ, що підтверджує його право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), яке засвідчує той факт, що станом на 01.01.1993 вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років. Відповідачем-2 як суб`єктом владних повноважень, рішення та дії якого оскаржуються, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий ОСОБА_1 статус скасований; у цій справі відсутні підстави ставити під сумнів наданий позивачу статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи досягнення позивачем віку 55 років - 05.12.2023 та її звернення із заявою про призначення пенсії 18.12.2023, право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону №796-ХІІ та приписів статті 45 Закону №1058-IV у неї виникло з 06.12.2023 (тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку), оскільки звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є саме ГУ ПФУ в Хмельницькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву позивача про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову.

Натомість, ГУ ПФУ у Волинській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача. Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 ГУ ПФУ у Волинській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання (в разі її призначення/перерахунку). При цьому у суду відсутні підстави вважати, що після призначення пенсії позивачу, ГУ ПФУ у Волинській області не проводитиме її виплату.

Отже, позовні вимоги до ГУ ПФУ у Волинській області заявлені безпідставно.

З урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.12.2023 №94 та зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області призначити позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 06.12.2023 та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.12.2023, тобто у віці 55 років, звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, додавши до заяви перелік документів згідно із розпискою-повідомленням.

Вказана заява позивача за принципом екстериторіальності надійшла для розгляду до ГУ ПФУ в Хмельницькій області та рішенням якого від 20.12.2023 №94 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII у зв`язку з відсутністю факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку на 6 років, оскільки з періодів проживання у зоні гарантованого добровільного відселення згідно з довідкою від 30.10.2023 № 2161, виданою Любешівською селищною радою, виключено період навчання з 01.09.1987 по 31.08.1988 (м. Луцьк не відноситься до зон радіоактивного забруднення), періоди роботи з 19.04.1990 по 27.07.1993 в Трускавецькому воєнному санаторії, з 28.07.1990 по теперішній час в Рудка-Козинській НСШ, тому що м. Луцьк, м. Трускавець, с. Рудка-Козинська відповідно до переліку населених пунктів, з віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106, не віднесено до зон радіоактивного забруднення. Документами підтверджено, що заявник станом на 01.01.1993 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 6 місяців 21 день.

Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII.

Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.

Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.

ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 02.02.1993 (категорія 3), виданого Волинською держадміністрацією, є громадянкою, яка постійно працювала чи працює, або проживає чи проживала у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення.

Позивач була зареєстрована і проживала в с. Лобна з 01.01.1986 по 15.11.1988, з 03.01.1991 по 10.10.1992, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення відповідно до постанови №106, що підтверджується довідкою Любешівської селищної ради №2161 від 30.10.2023.

Відмовляючи позивачу в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в рішенні про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку від 20.12.2023 №94 вказало, що документами не підтверджено право зниження пенсійного віку на 6 років, оскільки з періодів проживання у зоні гарантованого добровільного відселення згідно з довідкою від 30.10.2023 №2161, виданою Любешівською селищною радою, виключено період навчання з 01.09.1987 по 31.08.1988 (м. Луцьк не відноситься до зон радіоактивного забруднення , періоди роботи з 19.04.1990 по 27.07.1993 в Трускавецькому воєнному санаторії, з 28.07.1990 по теперішній час в Рудка-Козинській НСШ, тому що м. Луцьк, м. Трускавець та с. Рудка-Козинська відповідно до переліку населених пунктів, з віднесених зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106, не віднесено до зон радіоактивного забруднення.

Період роботи (проживання) на території радіоактивного забруднення відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 1 рік 6 місяців 21 день.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, відомості диплому та трудової книжки самі по собі не можуть спростовувати факт проживання/роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, який був перевірений при встановленні позивачу статусу потерпілої особи від наслідків Чорнобильської катастрофи комісією з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, утвореної уповноваженим органом.

Також, довідкою Комунального підприємства «Любешівська багатопрофільна лікарня» від 04.12.2023 №239/255/13/2-23 підтверджено, що позивач 22.08.1990 народила дитину у Любешівській центральній районній лікарні Любешівської селищної ради, а довідкою старости Залізницького старостинського округу Любешівської селищної ради від 30.10.2023 №2161 підтверджено, що позивач проживала, зокрема, з 03.01.1991 по 10.10.1992 в селі Лобна Любешівського району Волинської області.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постанові від 16.10.2024 у справі №140/14380/23.

За таких обставин, відмова пенсійного органу носить формальний характер та не ґрунтується на нормах закону, оскільки проживання позивача в населеному пункті, віднесеному до території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, у часовому проміжку з моменту аварії (26.04.1986 по 31.07.1986) підтверджується довідкою від 30.10.2023 №2161, а також відповідним посвідченням, що дає право позивачу для застосування початкової величини зменшення пенсійного віку на три роки, а за період з 26.04.1986 по 15.11.1988 та з 03.01.1991 по 10.10.1992 (понад 4 роки) - ще на два роки (по одному року за кожні два роки проживання), що є достатньою умовою для призначення ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 30.09.2020 у справі №572/1921/17.

В оспореному рішенні зафіксовано, що у позивача наявний страховий стаж 36 років 4 місяці 13 днів. Тобто, як вірно встановив суд першої інстанції. умова щодо страхового стажу для призначення з 01.01.2023 по 31.12.2023 пенсії за віком зі зниженням на 5 років пенсійного віку виконується.

В контексті встановлених обставин у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на призначення йому пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається суди встановили, що рішенням про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку від 20.12.2023 №94 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку за її заявою від 18.12.2023.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачці пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, у зв`язку із чим позов до вказаного територіального органу Пенсійного фонду підлягає задоволенню.

У іншій частині позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 у справі №140/1463/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк