Справа № 460/10940/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2024 року м. Рівне №460/10940/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про скасування арешту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач), в якому просить суд скасувати арешт на все нерухоме майно за реєстраційним номером 9761149, на підставі постанови від 22.04.2010 відповідачем в межах виконавчого провадження шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №9761149 від 23.04.2010 про припинення обтяження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку він мав намір подарувати своїй доньці. Для реалізації цього наміру звернувся до нотаріуса для оформлення відповідного договору, однак йому було повідомлено, що в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявний запис про арешт нерухомого майна, яке належить позивачу. Зазначає, що він не являється боржником в жодному виконавчому провадженні, а зареєстроване обтяження позбавляє його можливості вільно розпоряджатися належним на право власності майном, у зв`язку ізчим просить скасувати арешт в судовому порядку та зобов`язати відповідача зняти арешт з майна шляхом внесення запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про припинення такого арешту.

Ухвалою від 23.09.2024 позовну заяву залишено без руху для надання можливості позивачу подати до суду позовну заяву оформлену у відповідності до вимог ст.160 КАС України.

Ухвалою від 01.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві від 22.10.2024, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження ВП №18641314 з примусового виконання виконавчого листа №2а-4489 виданого 10.03.2010 Рівненським окружним адміністративним судом вбачається про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави фінансову санкцію в сумі 1700,00 грн. Вказав, що в межах зазначеного виконавчого провадження 22.04.2010 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. В подальшому 21.12.2010 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Зауважив, що повернення виконавчого документа стягувачу у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України « Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника згідно статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». За наведеного, відповідач просив повністю відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 25.11.2024 у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.

01.11.2024 позивачем надана відповідь на відзив, у якій наголосив, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення за умови відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання цього рішення є невиправданим втручанням у право особи у мирне володіння своїм майном.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.04.2024 №374576908 наявний запис про обтяження, а саме: «Тип обтяження: арешт нерухомого майна; Реєстраційний номер обтяження: 9761149; Зареєстровано: 23.04.2010 11:10:38 за №9761149 реєстратором: Рівненська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, 22.04.2010, відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції; Об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; Власник: ОСОБА_1 ,Заявник: Відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

З метою скасування зазначеного арешту ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Листом від 10.09.2024 №230558 орган виконавчої службиповідомив позивача про те, що завершені виконавчі провадження за 2009 та 2010 рік знищені за закінченням строку їх зберігання, а тому немає можливості встановити наявність підстав для зняття арешту з майна, що накладені на ОСОБА_1 .

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд керується таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, який набув чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ).

До набуття чинності Законом №1404-VІІІ умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначалися Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною шостою статті 24 Закону №606-XIV (у редакції, що діяла на час накладення арешту на майно позивача) передбачено, що за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 55 Закону №606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частин першої та другої статті 38 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець був наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника. Водночас державний виконавець зобов`язаний був скасувати арешт, накладений на майно боржника, в разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

При цьому частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно з частиною другою статті 40 Закону №1404-VIII про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Отже, чинне на даний час законодавство визначає обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду.

Судом встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстроване обтяження у вигляді арешту усього невизначеного нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .

Реєстрація вказаного обтяження проведена 23.04.2010 Рівненською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, а підставою для вчинення такої реєстраційної дії зазначено постанову відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції №б/н від 22.04.2010.

Разом з тим, відповідач визнав, що всі паперові матеріали виконавчих проваджень завершених у 2009 та 2010 році, знищені у зв`язку з тим, що сплинув трирічний строк їхнього зберігання, а у Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості, за якими можна ідентифікувати, на яких правових підставах було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 . Також відповідач підтвердив відсутність будь-яких виконавчих проваджень, де б позивач фігурував боржником.

Відповідно до цього, судом достеменно встановлено, що на даний час відсутні будь-які правові підстави для існування обтяження у вигляді арешту усього невизначеного нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції №б/н від 22.04.2010.

Разом з тим, суд констатує, що відповідач на сьогоднішній день не може зняти арешт з вказаного майна, так як через відсутність відповідного виконавчого провадження, в межах якого накладено обтяження, він позбавлений можливості здійснити відповідну перевірку, і відповідно, констатувати факт порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом.

Відсутність відповідного виконавчого провадження позбавляє його також і можливості здійснити перевірку наявності, чи відсутності підстав для зняття арешту у випадку закінчення виконавчого провадження, або у випадку повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Відповідно до цього склалася така ситуація, що у відповідача наразі відсутні правові підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Водночас, на даний час відсутні і будь-які підстави для того, щоб продовжувало свою дію обтяження, зареєстроване у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 23.04.2010 за реєстраційний номером 9761149, а саме у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції №б/н від 22.04.2010 на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Зазначений арешт підлягає скасуванню відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 не зважаючи на відсутність можливості встановити або спростувати факт протиправності дій, бездіяльності, чи рішення відповідача в даній справі, позаяк за правилами частини четвертої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, а позивач позбавлений права звернутися до суду з цивільним позовом в порядку частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016, так як не є особою, яка може вважати, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику.

Також за правилами частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод №1 від 20.03.1952, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Як і поняття «цивільних прав і обов`язків», концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення ЄСПЛ «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між загальною суспільною потребою та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 а також рішення «Брумареску проти Румунії»).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, а у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування (рішення ЄСПЛ у справах: «Максименко та Герасименко проти України» від 16.05.2013, «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010, «Сук проти України» від 10.03.2011, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, «Новоселецький проти України» від 22.02.2005).

Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є скасування арешту всього нерухомого невизначеного майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , накладеного згідно з постановою відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 22.04.2010, номер запису про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9761149 від 23.04.2010.

В той же час, запис про обтяження зберігається в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розділі Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і на сьогоднішній день позивач позбавлений можливості отримати рішення державного реєстратора про припинення такого обтяження.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача присудженню підлягає 1211,20 грн. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити повністю.

Скасувати арешт на все нерухоме майно, належного на праві власності ОСОБА_1 , накладеного згідно з постановою відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 22.04.2010, номер запису про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9761149 від 23.04.2010 та внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про припинення обтяження.

Стягнути з Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі сплаченої суми судового збору, а саме 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 25 листопада 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Замкова, буд. 22А,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146)

Суддя С.А. Борискін