Справа № 158/3016/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 158/3016/24 пров. № А/857/25447/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Демидюк О. В.,

представника позивача Гудкової М. С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року (прийняте в м. Ківерці суддею Сіліч Ю. Л.; складене в повному обсязі 10 жовтня 2024 року) в адміністративній справі № 158/3016/24 за позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання,

В С Т А Н О В И В :

25 вересня 2024 року Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі також - УДМС у Волинській області) звернулося до Ківерцівського районного суду Волинської області з адміністративним позовом до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення.

Вимоги позовної заяви обґрунтовує тим, що 08 квітня 2024 року працівниками Управління стратегічних розслідувань у Волинській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у м. Луцьку було виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, в порушення вимог статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», самостійно не виконав у встановлений законом строк рішення про його примусове повернення до країни походження, датоване 15 вересня 2022 року.

Надалі 08 квітня 2024 року працівники УДМС у Волинській області прийняли відносно іноземця рішення про його примусове видворення з території України; останнього було затримано та поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі також - Волинський ПТПІ).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року, постановлено затримати громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 у Волинському ПТПІ на три місяці з метою реалізації рішення про примусове видворення останнього.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року продовжено строк перебування іноземця у Волинському ПТПІ на строк три місяці.

Враховуючи, що на час звернення до суду рішення про примусове видворення працівниками міграційної служби не виконано з причин відсутності прямого авіасполучення та закриття пропускних пунктів з Республікою Білорусь, вважає, що існують підстави для подальшого продовження строку тримання ОСОБА_1 у ПТПІ на шість місяців.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило УДМС у Волинській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. З покликанням на фактичні обставини справи та норми чинного законодавства вказує, що неможливість видворення відповідача була пов`язана з оскарженням рішень про примусове видворення, а також відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З метою забезпечення виконання рішення про примусове видворення з відповідачем проводилися бесіди та опитування, під час яких останній повідомив, що не бажає повертатися до країни походження, мотивуючи це тим, що має сім`ю в Україні та повернення до країни походження може нести загрозу життю та здоров`ю через політичні переконання. Проте, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. А факт батьківства відповідача не спростовує встановлені позивачем порушення в його діях та не звільняє особу від відповідальності за порушення вимог Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Крім того, на сьогоднішній день виконання рішень суду, в умовах запровадження на території України воєнного стану, є ускладненим зокрема через відсутність прямого авіасполучення та закриття контрольно-пропускних пунктів з Республікою Білорусь. Також повідомлялося про можливість звернення відповідача до Міжнародної організації з міграції, яка в окремих випадках здійснює допомогу з міграційних питань. Під час вторинного опитування відповідача той заявив, що повернення його до країни походження може нести загрозу життю та здоров`ю через політичні переконання, також є погрози, зі слів матері останнього, про те, що 09.09.2024 в його будинку за місцем проживання був обшук КДБ Білорусії. Суд першої інстанції при винесенні рішення не взяв зазначене до уваги, а також те, що позивачем вживалися конкретні заходи для забезпечення виконання рішення про примусове видворення відповідача з території України. Звертає увагу суду, що участь відповідача у волонтерській діяльності не спростовує той факт, що останній перебуває у статусі нелегального мігранта, документів підтвердження законності перебування на території України не має, дозволу працевлаштування в Україні не має, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що з метою пошуку засобів для існування останній може скоювати адміністративні та кримінальні правопорушення.

Відповідач через свого представника подав відзив на вказану апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними. Тому просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Аналізуючи вимоги апеляційної скарги, зазначає, що він ідентифікований дійсним закордонним паспортом громадянина республіки Білорусь, ним заповнювалися анкети та інші документи, що свідчить, що в його діях відсутні умови, які вказують на те, що він відмовляється співпрацювати з органами ДМС з метою його ідентифікації. З покликанням на практику Верховного Суду зазначає про відсутність підстав для продовження строку його затримання.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Позивач, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідач прибув на територію України 03 жовтня 2021 року законним шляхом (через ПП «Доманове» з метою спільного проживання з громадянською дружиною та створення сім`ї.

15 вересня 2022 року відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 203 КУпАП.

Цього ж дня, під особистий підпис, отримав рішення про примусове повернення до країни походження, яке зобов`язався виконати добровільно до 10 жовтня 2022 року включно.

Рішення про примусове повернення відповідач самостійно не виконав, а оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2022 року в справі № 161/13897/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року, в задоволенні позову було відмовлено.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Управління ДМСУ у Волинській області про визнання протиправними дій щодо відмови у розгляді заяви про надання додаткового захисту та зобов`язання прийняти його заяву про надання особі додаткового захисту.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року, в задоволенні позову було відмовлено.

08 квітня 2024 року працівники Управління стратегічних розслідувань у Волинській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у м. Луцьку виявили громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, в порушення вимог статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», самостійно не виконав у встановлений законом строк рішення про його примусове повернення до країни походження, датоване 15 вересня 2022 року.

Також 08 квітня 2024 року працівники УДМС у Волинській області прийняли відносно іноземця рішення про його примусове видворення з території України; останнього було затримано та поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі також - Волинський ПТПІ).

ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення до суду, проте рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2024 року, в задоволенні позову було відмовлено.

24 травня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; документи повернуто заявнику без винесення відповідного рішення у зв`язку з порушенням строків такого звернення.

Вказане рішення було оскаржене іноземцем до суду та рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року було відмовлено його в задоволенні позовних вимог, позаяк відсутній предмет спору.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року, затримано громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до Волинського ПТПІ, з метою забезпечення примусового видворення, терміном на 3 (три) місяці. Підстава затримання - порушення іноземцем правил перебування на території України, невиконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 червня 2024 року було продовжено строк затримання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення примусового видворення на строк 3 (три) місяці.

Оскільки строк затримання відповідача закінчується, позивач просив продовжити строк затримання відповідача на шість місяців.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач у справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби. За таких умов, судом не встановлено наявність обставин передбачених пунктами 1, 2 частини тринадцятої статті 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Також, відсутність можливості виконання судового рішення про примусове видворення відповідача за межі території України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

При цьому суд зазначив й те, що в Україні у відповідача проживає цивільна дружина та дитина, а також те, що відповідач бере активну участь у волонтерській діяльності.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.

Так, відповідно до частини першої вказаної статті за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;

2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;

4) зобов`язання внести заставу.

За змістом частин одинадцятої - тринадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Вирішуючи питання про те, чи є обставини, зазначені апелянтом, такими, що унеможливлюють примусове видворення іноземця, який незаконно перебуває в Україні, та є підставою для продовження строку його затримання, Верховний Суд у постанові від 28 січня 2021 року в справі № 743/1046/20 дійшов висновку, що перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом й у постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 158/1645/23, де так само вирішувалося питання продовження строку затримання іноземця, який незаконно перебуває в Україні, за обставин, що не передбачені частиною тринадцятою статті 289 КАС України.

Колегія суддів не бачить підстав для відступу від цього висновку Верховного Суду щодо встановлення частиною тринадцятою статті 289 КАС України вичерпного переліку умов для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в ПТПІ і вважає його застосовним до обставин цієї справи.

Як видно із матеріалів справи, особу відповідача належним чином ідентифіковано та встановлено його належність до громадянства республіки Білорусь. Відповідач у справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби під час процедури його ідентифікації, надавши свій паспорт.

Натомість, позивач не посилається на умови, визначені у частині тринадцятій статті 289 КАС України, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, а саме: на відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для його ідентифікації.

За таких умов судом не встановлено наявність обставин передбачених частиною тринадцятою статті 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Згідно з підпунктом «f» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Крім того, відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» (заява № 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п.1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку.

Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 пункт 1 (f).

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністративний позов УДМС України у Волинській області задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги загалом спростовані вищевказаними аргументами; решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 вересня 2024 року в адміністративній справі № 158/3016/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 20.11.24