Справа № 280/8867/24
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 листопада 2024 року Справа № 280/8867/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач (з урахуванням уточненої позовної заяви) просить суд:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 29 травня 2024 року із зарахуванням до страхового стажу період навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року, період догляду за дітьми до 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 , період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року, згідно записів у трудовій кнмжці серії НОМЕР_2 .

В обгрунтування позову вказано, що 29 травня 2024 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком, яка з урахуванням принципу екстериторіальності передана на розгляд до Голвоного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 червня 2024 року № 56 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу з посиланням на статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Підставою відмови стало не зарахування до страхового стажу позивача наступних періодів: навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року, оскільки відсутнє підтвердження про присвоєння кваліфікації; догляду за дітьми до 3-х річного віку 17 липня 1989 року, оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про отримання паспорту; період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства. Не погоджуючись з вказаною відмовою, вважаючи її протиправною та такою, що порушує її права на пенсійне забезпечення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

02 жовтня 2024 року представником Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до суду через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» подано відзив на позов, який містить заперечення проти задоволення позову з огляду на відстуність у позивача необхідного страхового стажу станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком. Вказує, що період навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року не зараховано до страхового стажу позивача, у зв`язку із відсутністю підтвердження про присвоєння кваліфікації. Окрім того, період по догляду за дітьми до 3-х річного віку 17 липня 1989 року не було зараховано до страхового стажу позивача у зв`язку із відстуністю в свідоцтві про народження відмітки про отримання паспорту. Також, зазначає, що період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року не враховано до страхового стажу позивача у зв`язку із тим, що запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства. З огляду на вказане, вказує про правомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 червня 2024 року № 56, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. У задоволенні позову просить відмовити.

10 жовтня 2024 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій остання не погоджується із доводами ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо відстуності підстав для зарахування спірних періодів навчання, роботи та догляду за дітьми до 3-го віку до страхового стажу позивача. Позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі.

Також, 10 жовтня 2024 року до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, яка по сутіє є заявою про зменшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року вищезазначену уточнену позовну заяву прийнято судом до розгляду.

16 жовтня від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов відзив на позовну заяву (вих. № 1000-0905-7/164845 від 10 жовтня 2024 року), який містить заперечення проти задоволення позову у зв`язку із відстуністю у позивача необхідного страхового стажу станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком. Враховуючи вихідні номер та дату відзиву (№ 1000-0905-7/164845 від 10 жовтня 2024 року), вказаний відзив напарвлено на адресу суду до прийняття судом уточненої позовної заяви ОСОБА_1 , яка по суті є заявою про зменшення позовних вимог та з урахуванням якої вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області позивачем не заявлено.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

29 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України.

Надана позивачем заява розглянута в порядку екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 червня 2024 року №56 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відстуністю необхідного страхового стажу.

Згідно вказаного рішення вік заявника становить 60 років 00 місяців 11 днів.

Право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 року.

Страховий стаж ОСОБА_1 станоить 20 років 11 місяців 19 днів.

За доданими документами не зараховано періоди роботи:

- період навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року, оскільки відсутнє підтвердження кваліфікації;

- період догляду за дітьми до 3-х річного віку 17 липня 1989 року, оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про отримання паспорту;

- період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства.

Позивач, не погодившись з відмовою відповідача у призначенні пенсії за віком звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статтті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) .

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Матеріали справи свідчать, що станом на дату звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (29 травня 2024 року) позивач досягла віку 60 років 00 місяців 11 днів, необхідного для призначення пенсії, у зв`язку з чим звернулась до відповідача із відповідною заявою, додавши до неї необхідні документи.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України також визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами наведених норм, уточнюючі довідки для підтвердження стажу необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 307/3091/16-а.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації, суд зазначає, що відсутність інформації про присвоєння кваліфікації не спростовує факт навчання позивача та не ставить під сумнів період такого навчання.

Відповідно до пункту д частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - № 1788-XII) до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Страховий стаж - це період, протягом якого людина підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і за який щомісяця сплачено страхові внески.

Поняття «страховий стаж» запроваджено Законом № 1058-IV, який набув чинності з 01 січня 2004 року.

Періоди трудової діяльності зараховуються до страхового стажу при обчисленні пенсії за періоди до 01 січня 2004 року згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення», а після 01 січня 2004 року - Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас до страхового стажу прирівнюється весь трудовий стаж, набутий до 01 січня 2004 року. Зокрема, й періоди навчання за денною (очною) формою у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Після 01 січня 2004 року до страхового стажу зараховується час навчання лише за умови добровільної сплати єдиного соціального внеску.

Час навчання підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Згідно статті 18 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР до закладів професійної (професійно-технічної) освіти належать: професійно-технічне училище відповідного профілю; професійне училище соціальної реабілітації; вище професійне училище; професійний ліцей; професійний ліцей відповідного профілю; професійно-художнє училище; художнє професійно-технічне училище; вище художнє професійно-технічне училище; училище-агрофірма; вище училище-агрофірма; училище-завод; центр професійної (професійно-технічної) освіти; центр професійної освіти; навчально-виробничий центр; центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів; навчально-курсовий комбінат; навчальний центр; інші типи закладів освіти, що надають професійну (професійно-технічну) освіту або здійснюють професійне (професійно-технічне) навчання.

Судом встановлено, що з урахуванням витребуваних у органів пенсійного фонду України матеріалів зверненння, дипломи, посвідченням, свідоцтва, а також довідки чи інші документи, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання позивачем не надавились.

Свідоцтво про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій за кваліфікацією перукар від 30 липня 1996 року, на яке у позові посилається представник позивача, надано ним до суду, проте до органів пенсійного фонду разом із заявою про призначення пенсії за віком таке свідоцтво не надавалось.

В той же час, відповідні періоди навчання позивача в учбово-виробничому центрі «Либідь», належним чином відображені в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року, а рішення відповідача від 05 червня 2024 року № 56 не містить обґрунтування чому наявний трудовий стаж позивача не може бути підтверджений саме на підставі відповідних записів у трудовій книжці.

Крім того, слід зауважити, що записи про спірний період навчання не містить недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції № 162, № 58) перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Отже, відсутні підстави для неврахування вказаного періоду навчання позивача при визначенні її страхового стажу.

Також, рішенням відповідача від 05 червня 2024 року № 56 до страхового стажу позивача не зараховано період догляду за дітьми до 3-х річного віку 17 липня 1989 року, оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про отримання паспорту. Із вказаного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 11 Закону №1058-IV, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.

До стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (пункт «ж» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Відповідно до частини 2 статті 181 КЗпП України, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

При цьому, достатнім є надання свідоцтва про народження дитини. Чинне законодавство не містить обов`язкової умови наявності у свідоцтві відмітки про отримання дитиною паспорту.

Крім цього, оскаржуване рішення в частині незарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку містить суперечності щодо підстав відмови. Спочатку для зарахування цього періоду необхідна відмітка про отримання дитиною паспорту, а далі йде мова про те, що необхідно надати інформацію в заяві про виховання дитини до 3-х річного віку.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно не зарахував до срахового стажу позивача період період догляду за дітьми до 3-х річного віку.

Окрім того, рішенням відповідача від 05 червня 2024 року № 56 до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірено печаткою іншого підприємства. Суд не погоджуюється із діями відповідача в цій частині з огялду на нступне.

Суд зазначає, що на час початку заповнення належної позивачу трудової книжки НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року №162 (далі - Інструкція №162).

Підпунктом 2.2. пункту 2 Інструкції №162 передбачалося, що заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

Пунктом 2.3 Інструкції № 162 було визначено, що всі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також по нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

З 29 липня 1993 року порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція №162.

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Разом з тим, у силу пункту 2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з абзацом 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

З приписів порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, що визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року №162 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 №58 вбачається, що заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником. Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки вперше, в тому числі і внесення до трудової книжки записів щодо прийняття на роботу та звільнення з неї, є підприємство роботодавець, а відтак відсутня вина позивача в тому, що трудову книжку роботодавцем оформлено із порушенням.

Судом встановлено, що в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року, копія якої наявна в матеріалах справи, в розділі Відомості про роботу чітко по хронології відображено місце та роботу, яку виконувала позивач у період з 01 травня 1985 року по 01 жовтня 1992 року.

Крім того суд зазначає, що позивач не може нести негативні наслідки у зв`язку із неправильним заповненням роботодавцем трудової книжки, як-то завірення запису про звільнення печаткою.

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21 лютого 2018 року, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці не можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 754/14898/15-а.

Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача її період роботи з 01 травня 1985 року по 01 жовтня 1992 року за даними трудової книжки НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року.

Щодо обраного способу захисту порушеного права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункту 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 вказаного Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до пунктів 4.3, 4.10 Порядку створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

Ураховуючи викладене, з огляду на те, що відмова позивачу у призначенні пенсії оформлена відповідним рішенням, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 червня 2024 року № 56, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV період навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року, період догляду за дітьми до 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 травня 2024 року щодо призначення пенсії за віком.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Керуючись статтями 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 червня 2024 року № 56, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV період навчання по трудовій книжці НОМЕР_2 від 12 серпня 1992 року з 25 січня 1996 року по 30 липня 1996 року, період догляду за дітьми до 3-х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також період роботи з 01 травня 1986 року по 01 жовтня 1992 року, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 травня 2024 року щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням мотивувальної частини судового рішення в адміністративній справі № 280/8867/24.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 21 листопада 2024 року.

Суддя Д.В. Татаринов