Справа № 400/3401/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/3401/24

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Веселинівського селищного голови Вознесенського району Миколаївської області Румянцева Олександра Валерійовича , про визнання протиправними та скасування розпоряджень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

12 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Веселинівського селищного голови Вознесенського району Миколаївської області від 15.03.2024 № 30-рк «Про скасування розпорядження Веселинівського селищного голови від 13.03.2024 № 29-рк «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Веселинівського селищного голови Вознесенського району Миколаївської області від 18.03.2024 № 32-рк «Про звільнення ОСОБА_1 » з 18.03.2024 за пунктом 2, пунктом 3 статті 41 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати Веселинівську селищну раду Вознесенського району Миколаївської області змінити формулювання дати та причини звільнення ОСОБА_1 та внести до її трудової книжки запис про те, що ОСОБА_1 з 14.03.2024 звільнена з посади завідуючого сектором опіки та піклування служби у справах дітей Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області за угодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі розпорядження Веселинівського селищного голови від 13.03.2024 № 29-рк «Про звільнення ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що підстави для її звільнення, які зазначені відповідачем у оскаржуваних наказах не відповідають дійсності і направлені на те, що б підірвати її авторитет, як працівника. Крім того, позивач зазначила, що просила її звільнити за угодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП, що відповідачем було зроблено розпорядженням від 13.03.2024 № 29-рк «Про звільнення ОСОБА_1 , однак після того відповідач своє розпорядження незаконно скасував.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що позивач не виконала умови щодо її звільнення за угодою сторін - не передала за актом справи, документи та майно начальнику служби у справах дітей, тому голова Ради скасував відповідне розпорядження, а в подальшому, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вчинила поступки, які дають роботодавцеві право розірвати трудовий договір за його ініціативи, - видав розпорядження про звільнення позивача на підставі статті 41 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що підстави винесення розпорядження №32 від 18.03.2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » чітко зазначені в самому розпорядженні та мають підтвердження в доповідній записці від 14.03.2024 року №45/01-10 яка міститься в матеріалах справи.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

Розпорядженням від 30.03.2021 № 97-рк голова Веселинівської СР призначив ОСОБА_1 на посаду завідуючої сектором з питань опіки та піклування Служби у справах дітей Ради з 01.04.2021 (а.с. 19).

12 березня 2024 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення її з 13.03.2024 за згодою сторін. Згідно з резолюцією на цій заяві, голова Ради погодився на звільнення ОСОБА_1 з 14.03.2024 року (а.с.22).

13 березня 2024 голова Веселинівської СР, з посиланням на пункт 20 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, видав розпорядження № 29-рк «Про звільнення ОСОБА_3 », яким позивача звільнено з посади з 14.03.2024.

Того ж дня, але пізніше головою Веселинівської СР видано розпорядження № 40-р «Про передачу справ, документів та майна при звільнені», відповідно до якого зобов`язано:

1.Здійснити уповноваженим особам приймання-передачу справ, документів та майна, а саме:

ОСОБА_4 … та головному спеціалісту сектору опіки, піклування служби у справах дітей Веселинівської селищної ради Анні КУЗМІНЧУК передати справи Наталії УСЛИКОВІЙ начальнику служби у справах дітей Веселинівської селищної ради.

2.Засвідчити факт передачі справ, документів та майна актом передачі справ, документів та майна, що складається у трьох примірниках і підписується керівником служби та особами, які звільняються в термін до 17.00 14.03.2024 року.

3. У разі невиконання умов п.1 та п.2 цього розпорядження призупинити дію розпорядження від 13.03.2024 року №29-рк «Про звільнення ОСОБА_6 ».

14 березня 2024 року посадовими особами відповідача складено акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з розпорядженням (а.с.83).

15 березня 2024 року голова ІНФОРМАЦІЯ_1 видав розпорядження № 30-рк «Про скасування розпорядження Веселинівського селищного голови від 13 березня 2024 року №29-рк «Про звільнення ОСОБА_3 » (а.с. 26). В обґрунтуванні розпорядження зазначено, що ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з розпорядженням № 40-р т а не виконала його (підтвердженням чого є доповідна записка начальника служби у справах дітей Н. Усликової від 14.03.2024 № 45/01-10 до голови СР, а.с. 85). У пункті 2 розпорядження № 30 вказано про продовження трудових відносин Ради і ОСОБА_1 та про нарахування позивачу заробітної плати.

18 березня 2024 року голова Веселинівської СР видав розпорядження № 32-рк «Про звільнення ОСОБА_3 » на підставі п.2, п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с. 30).

19 березня 2024 року позивач отримала трудову книжку, в якій зроблено запис (№ 14) про звільнення її 18.03.2024 відповідно до розпорядження № 32 (а.с. 27-28).

Копію Розпорядження № 32, а також письмове повідомлення по нараховані та виплачені суми при звільненні позивач отримала поштою 21.03.2024 (а.с. 29, 31).

Вважаючи протиправними розпорядження голови Веселинівської СР № 30-рк та № 32-рк, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було законних підстав для скасування розпорядження про звільнення позивача за угодою сторін, а тому всі наступні прийняті розпорядження є протиправними.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів статті Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України.

Відповідно до п.20 ч.4 ст.42 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні", сільський, селищний, міський голова: видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Частиною 1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

Так, формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам, запропонованим працівником.

Колегія суддів наголошує, що лише за дотримання наведених умов може йти мова про досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення, запропонований працівником, та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної - звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 2-а тижні (стаття 38 КЗпП України).

Виходячи зі змісту поняття «угода сторін» в контексті припинення трудового договору, колегія суддів наголошує, що відповідна угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Згідно із усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і роботодавцем (власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом) про припинення трудового договору за угодою сторін, такий договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це роботодавця (власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу) і працівника.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 березня 2019 року в справі №524/3490/17-ц, від 22 квітня 2019 року в справі №759/11508/16-ц, від 19 липня 2019 року в справі №452/1839/16-а, від 27 травня 2020 року в справі №404/6236/19, від 15 липня 2020 року в справі №733/498/17, від 31 серпня 2020 року в справі №359/5905/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №234/3268/19, від 29 жовтня 2020 року в справі №826/3388/18, від 21 квітня 2021 року в справі №758/11224/18, від 28 квітня 2021 року в справі №647/3372/19 та від 21 жовтня 2021 року в справі №540/1615/19.

Як свідчать матеріали справи, угода про припинення трудового договору оформлена зі сторони позивача заявою від 12 березня 2024, а зі сторони відповідача резолюцією уповноваженої особи на вказаній заяві з датою - «Розпорядження з 14.03.2024», що свідчить про досягнення між сторонами домовленості та наявність обопільного волевиявлення щодо дати і підстави припинення трудового договору (а.с.22).

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує, що за відсутності згоди позивача, відповідач не мав законних підстав видавати 15.03.2024 року розпорядження № 30-рк «Про скасування розпорядження Веселинівського селищного голови від 13 березня 2024 року №29-рк «Про звільнення ОСОБА_3 »», оскільки позивач не надавала згоду на припинення процедури свого звільнення з посади за ч.1 ст.36 КЗпП України.

Крім того, судова колегія наголошує, що процедурі звільнення за угодою сторін можуть передувати певні умови, за яких роботодавець погоджується на звільнення працівника за заявою останнього.

В свою чергу, розпорядження № 29-рк про звільнення позивача з 14 березня 2024 року за угодою сторін, не містить жодних умов, за яких звільнення позивача відбудеться за угодою сторін.

Саме з цих підстав незаконним є і розпорядження № 30, яким продовжено трудові відносин відповідача і ОСОБА_1 , оскільки позивач такої згоди не надавала.

Щодо розпорядження відповідача від 18 березня 2024 року № 32-рк, яким позивача звільнено на підставі п.2, п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

По-перше, як зазначено вище, відповідач не має законних підстав відміняти звільнення позивача за власною ініціативою, саме тому всі розпорядження, які видані після 13 березня 2024 року щодо проходження служби позивачем, безпідставно видані селищною радою.

По-друге, підстави, які зазначені відповідачем у наказі від 18.03.2024 року про звільнення позивача, не знайшли свого підтвердження.

Так, за приписами п.2, п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках:

- винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця (п.2);

- вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи (п.3).

Правовий аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України можливе виключно за наявності таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

При цьому такі винні дії працівника не передбачають обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та враховуючи сутність функції працівника щодо безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей вбачається, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема одержують їх під звіт.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 766/5871/16-а від 27 червня 2019 року, № 540/2637/19 від 28 жовтня 2020 року.

З аналізу положень посадової інструкції завідувача сектору з питань опіки та піклування служби у справах дітей Веселинівської селищної ради вбачається, що основний зміст функціональних обов`язків позивача не становить виконання операцій, що пов`язані з безпосереднім обслуговуванням грошових цінностей; функціональні обов`язки позивача не носять відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

За таких обставин, виходячи з основного змісту трудових обов`язків позивача, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 не відноситься до кола працівників, які можуть бути звільнені за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Щодо зазначення відповідачем такої підстави для звільнення, як п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, а саме вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, судова колегія зазначає наступне.

Так, з апеляційної скарги відповідача вбачається, що під аморальним проступком він має на увазі те, що ОСОБА_1 зобов`язана була при звільненні передати документи та справи іншій визначеній особі, відповідно до розпорядження № 40-р, однак цього не зробила.

Судова колегія наголошує, що доказів ознайомлення позивача з розпорядженням № 40-р матеріали справи не містять. Крім того, не передача справ може бути підставою для висновку про неналежне виконання працівником посадових обов`язків, в той час як термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду як правозастосовному органу надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. У правовій доктрині та у судовій практиці утвердилося розуміння аморального проступку як винного діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні засади суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, у такий спосіб дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

В свою чергу відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 вчинено аморальний проступок.

Викладене є самостійною підставою для скасування розпорядження голови Веселинівської СР № 32-рк «Про звільнення ОСОБА_3 » на підставі п.2, п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.

За таких обставин, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, висновків суду першої інстанції не спростовують, через що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 14 травня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко