Справа № 300/2282/21
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/2282/21 пров. № А/857/16265/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі №300/2282/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України про скасування п.6 наказу від 17.01.2003 за №010, наказу від 15.06.2002 за №0147 та поновлення на публічній службі,-

суддя у І інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 17 травня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (далі відповідач, Командувач ПС ЗСУ ), в якому просив суд: скасувати п.6 наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №010 від 17.01.2003 про внесення змін в наказ Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0147 від 15.06.2002 про звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я; скасувати наказ Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0147 від 15.06.2002 про звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я; поновити позивача на публічній службі на займаній або на рівнозначній посаді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані накази видані відповідачем за відсутності повноважень. Зазначає, що підставою для повторного звернення до суду з вказаним позовом слугувала та обставина, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 по справі №0940/1271/18 скасовано п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України». На думку позивача скасування п.6 зазначеного наказу вказує на наявність підстав для скасування оскаржуваних у даній справі наказів, оскільки на час їх видання був чинним пп. «а» пункту 70 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, який передбачав звільнення позивача саме на підставі наказу заступника Міністра оборони України, а не Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України.

З огляду на наведене ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі №300/2282/21 у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до п.2 Указу Президента України від 20.08.2001 №647 Міністерство оборони України зобов`язувалось привести свої акти у відповідність із цим Указом та подати у тримісячний строк пропозиції щодо переліку посад, які підлягають заміщенню особами вищого офіцерського складу. На виконання зазначеного Указу Президента України Міністерство оборони України подало в листопаді 2001 року відповідні Положення про проходження військової служби певними категоріями військовослужбовців, які 07.11.2001 Указом Президента України №1053 були затверджені і введені в дію з 01.01.2002. Згідно вже нового Положення звільняти осіб офіцерського складу з військової служби вже мали право Головнокомандувачі видами Збройних Сил. Тож із введенням в дію даного Положення автоматично припиняв діяти наказ Міністра оборони України №289 від 21.08.2001. Питання призначення заступників Міністра оборони України вирішується відповідно до Указу Президента України №888 від 21.08.1997. Також суд не взяв до уваги вказівки Пленуму ВСУ, викладені в постанові №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Суд першої інстанції не взяв до уваги, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2001 у справі №0940/1271/18 скасовано п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001, та, відповідно, фактично вказує на відсутність повноважень у Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України на прийняття ним наказу від 15.06.2002 за №0147 в частині підстав для звільнення відповідача зі служби.

Апелянт просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі №300/2282/21 та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин положення п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 були чинними та підлягали до застосування, уповноважували Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України на прийняття спірних наказів. Скасування Восьмим апеляційним адміністративним судом постановою від 20.04.2001 у справі №0940/1271/18 п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 не може вказувати на протиправність оскаржуваних наказів на момент їх винесення. Відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що на момент виникнення спірних правовідносин положення п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» були чинними та підлягали до застосування. В той же час, скасування судом апеляційної інстанції п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» в 2021 році, на думку суду не може вказувати на протиправність оскаржуваних наказів на момент їх винесення та бути підставою для задоволення позову у даній справі.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що до звільнення з військової служби майор ОСОБА_1 обіймав посаду начальника штабу першого заступника командира батальйону.

Указом Президента України від 20.08.2001 за №647/2001 «Про заснування посад головнокомандувачів Збройних Сил України» засновано у Збройних Силах України посади Головнокомандувачів Сухопутних військ, Військово-Повітряних Сил, Військ Протиповітряної оборони та Військово-Морських Сил.

Пунктом 2 вищенаведеного Указу Президента України встановлено, що Міністерство оборони України зобов`язано привести свої акти у відповідність із цим Указом та подати у тримісячний строк пропозиції щодо переліку посад, які підлягають заміщенню особами вищого офіцерського складу Збройних Сил України.

Указом Президента України від 20.08.2001 року №649/2001 «Про призначення В.Стрельникова головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України» призначено генерал-полковника ОСОБА_2 головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнивши його з посади заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряних Сил України.

21.08.2001 року Міністр оборони України, на виконання Указу Президента України від 20.08.2001 року №647/2001 «Про заснування посад головнокомандувачів Збройних Сил України», видав наказ за №289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», яким оголошено Укази Президента України про призначення, зокрема, генерал-полковника ОСОБА_2 головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України та звільнення його з посади заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряних Сил України (Указ Президента України від 20.08.2001 року №649/2001).

Відповідно до пункту 6 оскаржуваного наказу до приведення нормативних актів Міністерства оборони України у відповідність до вищезазначеного Указу Президента України головнокомандувачі видами Збройних Сил України користуються повноваженнями заступника Міністра оборони України командувача виду Збройних Сил України, наданими їм Міністром оборони України.

Наказом від 07.12.2000 за №0532 тимчасово виконуючого обов`язки Командувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «ж» пункту 65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України №174/93 від 13.05.1993 (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили).

Наказом Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.06.2002 за №0147 внесено зміни до наказу від 07.12.2000 за №0532, відповідно до яких ОСОБА_1 вважається звільненим з 08.12.2000.

Наказом Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України за №010 від 17.01.2003 внесено зміни до наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0532 від 07.12.2000, відповідно до яких позивача звільнено у запас за підпунктом «в» пункту 65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу (за станом здоров`я).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №0940/1271/18 скасовано п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України».

Вважаючи, що скасування п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 є подальшою підставою для скасування наказів Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.06.2002 за №0147 та від 17.01.2003 №010, позивач звернувся з даним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Згідно із положеннями ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В першу чергу суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби Наказом тимчасово виконуючого обов`язки Командувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 07.12.2000 за №0532, за підпунктом «ж» пункту 65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України №174/93 від 13.05.1993 (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили).

Накази Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.06.2002 за №0147 та №010 від 17.01.2003 лише вносили зміни до наказу головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0532 від 07.12.2000 щодо підстав та дати звільнення з військової служби позивача, відтак, скасування цих наказів не призведе до поновлення ОСОБА_1 на посаді в силу того, що наказ від 07.12.2000 за №0532 не скасовано, правомірність такого в цій справі не оскаржується, оскільки вже оскаржувалась позивачем та підтверджена рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2010 у справі №2а-1841/09/0970, яке набрало законної сили.

З огляду на наведене, позовна вимога позивача про поновлення його на публічній службі на займаній або на рівнозначній посаді задоволенню не підлягає, навіть в разі прийняття судом рішення про скасування наказів Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.06.2002 за №0147 та №010 від 17.01.2003.

З приводу скасування п.6 наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №010 від 17.01.2003 про внесення змін в наказ головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0147 від 15.06.2002 про звільнення позивача з військової служби; скасування наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0147 від 15.06.2002 про звільнення позивача з військової служби, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пп.«а» п.70 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України №174/93 від 13.05.1993, звільнення осіб офіцерського складу з військової служби за підставами, передбаченими пунктом 65 Положення, провадиться у військових званнях до підполковника включно за підставами, передбаченими підпунктами «а»-«в», «д»-«з», - заступниками Міністра оборони України.

Указ Президента України №174/93 від 13.05.1993, яким було затверджено Тимчасове положення про проходження військової служби особами офіцерського складу (далі Положення №174/93), втратив чинність з 01.01.2002 на підставі Указу Президента України №1053/2001 від 07.11.2001.

Указом Президента України №1053/2001 від 07.11.2001 затверджено Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (далі Положення №1053/2001), відповідно до пп.«в» п.72 якого звільнення осіб офіцерського складу з військової служби на підставах, передбачених пунктами 61, 63 та 67 цього Положення, здійснюється: у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно, крім звільнення у зв`язку із скороченням штатів та за службовою невідповідністю, - іншими керівниками Міністерства оборони України, головнокомандувачами видів Збройних Сил України та командиром військової частини НОМЕР_1 .

Підпунктами «а», «є» п.67 Положення №1053/2001 передбачено підстви звільнення з військової служби офіцерів, зокрема, за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби; у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Вказане Положення №1053/2001 було чинним станом на момент прийняття оскаржуваних наказів головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України.

Аналогічні норми щодо підстав звільнення з військової служби офіцерів було передбачено пп.«в», «ж» п.65 Положення №174/93, яке було чинним станом на момент звільнення позивача з військової служби видання наказу головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0532 від 07.12.2000.

Враховуючи наведене, виходячи із правової природи спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що головнокомандувач Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, в силу приписів Положення №1053/2001, станом на 15.06.2002 (видання наказу №0147) 17.01.2003 (видання наказу №010), був уповноважений на звільнення осіб офіцерського складу з військової служби з підстав: за станом здоров`я; у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, видання оскаржуваних наказів головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 15.06.2002 за №0147, яким фактично внесено зміни до наказу від 07.12.2000 за №0532 в частині дати звільнення позивача з військової служби (підстава звільнення у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили); від 17.01.2003 за №010, яким внесено зміни до наказу головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України за №0532 від 07.12.2000, відповідно до яких позивача звільнено у запас за підпунктом «в» пункту 65 Положення №174/93 (за станом здоров`я), яке було чинне на момент звільнення позивача, - відбулось в межах повноважень головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, які були визначені відповідним, проаналізованим вище законодавством, що регулює спірні правовідносини.

Більше того, вірними є висновки суду пешої інстанції про те, що на момент виникнення спірних правовідносин положення п.6 наказу Міністра оборони України за №289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» були чинними та додатково аналогічно з Положенням №1053/2001 врегульовували спірні правовідносини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про безпідставність позовних вимог, рішення суду відповідає нормам законодавства України та фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі №300/2282/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк