Справа № 260/5931/24
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про залишення позовної заяви без розгляду

25 листопада 2024 рокум. Ужгород№ 260/5931/24

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Плеханова З.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , яким просить:

1.Розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (надбавок та премій), грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період проходження служби з 15.03.2022 по 19.05.2023 з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та без урахування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 із застосуванням з 15 березня 2022 року показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 рік, для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (надбавок та премій), грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 15.03.2022 по 31.12.2022 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2022, з 01.01.2023 по 19.05.2023 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2023, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Звільнити позивача від сплати судового збору на підставі п.1, 12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою суду від 12 вересня 2024 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов та докази, які в нього є в термін протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали

23 вересня 2024 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позов.

Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосуються протиправності дій відповідача щодо обчислення та виплати грошового забезпечення допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань у період з 20.07.2022 по 19.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, та зобов`язання провести відповідний перерахунок - залишено без руху у зв`язку з недоліками в оформленні у вигляді відсутності юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із долученням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів настання цього наслідку через дію поважної причини.

21 листопада 2024 року від представника позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку.

Вказана заява мотивована тим, що відповідно до нової редакції статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Посилається на аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21. Позивач зазначає, що з 15.03.2022 по 14.08.2024 проходив військову службу по мобілізації на посаді командира взводу зв`язку 2 батальйону охорони Військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 14.08.2024 № 68-РС звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.08.2024 № 227. Вказаним наказом Позивач з 14.08.2024 виключений з усіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 . На звернення представника Позивача листом № 2739/7 від 29.08.2024 Відповідач надав копії наказів, довідки про доходи, нараховані суми грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 15.03.2022 по 14.08.2024 (день звільнення з військової служби). Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Відлік процесуального строку розпочався з 15.08.2024 (з наступного дня за днем звільнення та закінчився 15.11.2024. Представником позивача фактично листом № 2739/7 від 29.08.2024 було отримано інформацію про нараховані та виплачені при звільненні види та розміри грошового забезпечення, з яким він в подальшому був незгодним, що і стало підставою для звернення 10.09.2024 до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в межах 3-х місячного строку з моменту звільнення та отримання остаточної інформації про нараховане та виплачене грошове забезпечення.

На підтвердження своєї позиції посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Зазначає, що в даному випадку, Позивач стверджує, що звернувся до адміністративного суду саме в межах 3-х місячного строку, який відраховує з моменту його остаточного звільнення та остаточної виплати грошового забезпечення (14 серпня 2024 року), а саме 10 вересня 2024 року, тобто в межах процесуальних строків. На підставі вищевикладеного, просить суд, вважати процесуальні строки на звернення Позивача до суду за захистом порушених прав такими, що не порушені, а позов поданий в межах процесуальних строків.

Надаючи оцінку заяві представника позивача, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписи частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналіз наведених норм свідчить, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 сформулював висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Своєю чергою, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 28.08.2024 по справі №580/9690/23.

Як зазначено вище, за загальним правилом, визначеним у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19).

У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 по справі №240/12017/19 зауважено, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого строку. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Крім того, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

У зв`язку з вищенаведеним суд не бере до уваги посилання позивача на те, що військова частина НОМЕР_1 повідомила його про належні суми грошового забезпечення тільки у серпні 2024 року, оскільки отримання листа від 29.08.2024 р. №2739/7 на запит щодо проведення перерахунку раніше отриманого грошового забезпечення не змінює моменту, з якого позивач повинен був та мав можливість дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Разом з тим, позивач не надав жодних доказів в підтвердження того, що він був позбавлений можливості раніше отримати інформацію про обставини невиплати йому грошового забезпечення у належному розмірі.

Суд наголошує на тому, що позивач звільнений зі служби наказом від 14.08.2024 р. до суду звернувся 10.09.2024 р . заявляючи вимоги до відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, в тому числі одноразової допомоги на оздоровлення за період зокрема 20.07.2022 по 19.05.2023 року із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на перше січня календарного року,

На переконання позивача, саме після отримання такого повідомлення від 29.08.2024 р. він і дізнався про порушення своїх прав.

Разом з тим, суд зауважує, що повідомлення про суми, належні та виплачені при звільненні не тотожні сумам нарахованого та виплаченого військовослужбовцю грошового забезпечення та індексації, що є складовою грошового забезпечення, за весь період його служби, зокрема за період з 20.07.2022 по 19.05.2023 року.

Водночас, відповідно до норм Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260, при звільненні з військової служби виплачується:

-грошове забезпечення (до складу цієї виплати входить виплата за місяць проходження служби в якому звільняється військовослужбовець. До неї включається посадовий оклад, надбавки, доплати та винагороди на які має право військовослужбовець);

- грошова компенсація за недоотримане речове майно;

-компенсація за невикористані відпустки (всі види відпусток, такі як щорічна основна, додаткова та інші, на які мав право військовослужбовець під час проходження військової служби);

-одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби; допомога на оздоровлення (військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року).

Згідно з п.8 Розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача, що заявлені в даному позові стосуються питання не виплати грошового забезпечення не в повному обсязі за період проходження служби з 2022 року, які є щомісячними виплатами, а тому відомі особі під час отримання грошового забезпечення за попередній місяць служби і саме ці дати є датами, коли позивач дізнавався про порушення його прав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Однак, суд наголошує, що за загальним правилом, поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Водночас, позивачем не було наведено жодних обґрунтованих причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву у строк, встановлений Законом.

Вказане в сукупності дає підстави стверджувати про відсутність обставин, які б об`єктивно унеможливили звернення позивача чи його представника до суду за захистом прав протягом визначеного законом строку.

Суд не встановив переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав, тому не визнає поважними вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Вказана позиція щодо строку звернення суду у спірних правовідносинах також підтримана Верховним Судом, зокрема у постанові від 10.10.2024 по справі №200/5937/23.

Скорочення строків здійснення окремих процесуальних дій не звужує змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (абзац дев`ятий десятий підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011).

Посилання представника позивача на рішення ВС у справі 260/3564/22 від 06.04.22 р. є помилковим, оскільки у даній справі касаційна інстанція констатувала, що позивач звернувшись до суду 22.09.22р. не пропустив тримісячний строк , встановлений ст.233 КЗпП України. Крім того ВС не застосував ст. 234 КЗпП України взагалі .

Щодо посилання представника позивача як на аналогічний висновок ВС у справі №460/17052/21 від 19.01.2023 р., то тут касаційна інстанція переглядала рішення суду апеляційної інстанції у справі, де позивач був звільнений з 31.07.2020, виключений зі списків всіх видів забезпечення 02.09.2020 , отримав відповідь відповідача 02.08.2021 , тобто на час дії ст. 233 КЗпП України у старій редакції, на що і звернув увагу ВС, а тому і скасував ухвалу апеляційної інстанції про залишення позову без розгляду, оскільки апеляційна інстанція застосувала дану статтю вже в новій редакції.

Крім того, постанова ВС віл 26.02.2020 №821/1083/17 стосується предмету спору - незгоди позивача із сумою виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні, яка на думку позивача була значно меншою за ту суму, яка б мала бути нарахованою та виплаченою.

В даній же справі позивач - ОСОБА_1 не згідний не з тими сумами і видами грошового забезпечення які йому підлягали при звільненні (зазначені в Наказі №227 від 14.08.2024) , а не згідний із виплатами , які він отримував щомісячно та протягом періоду з 15.08.2022 р. по 19.05.2023.

За визначенням ст.1 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» та ст.94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.24 від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічне за змістом правило містять і норми ст.115 Кодексу законів про працю України.

При цьому, у силу застереження ст.110 Кодексу законів про працю України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Положення ст.110 Кодексу законів про працю України є офіційно оприлюдненою та загально доступною нормою права, котра за усіма можливими критеріями відповідає вимозі "якості закону".

Недотримання суб"єктом владних повноважень цієї вимоги закону у межах кожного окремого календарного місяця є підставою для вчинення заявником - найманим публічним службовцем (у тому числі і військовослужбовцем) відповідних дій, спрямованих на з"ясування дійсного стану власних прав (інтересів) у сфері оплати часу військової служби.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд зазначає, що з огляду на імперативність норми закону про регулярність виплати заробітної плати (грошового забезпечення) право заявника на звернення до суду у разі незгоди із повнотою платежів з оплати праці у межах кожного окремого календарного місяця виникає не у момент настання події припинення публічної служби (у тому числі і у спосіб звільнення з військової служби), а у момент настання календарної дати, коли суб`єктом владних повноважень повинен бути проведений платіж за кожен окремий календарний місяць.

Висновки Верховного суду з приводу застосування ст.ст.118, 121-123 КАС України викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023р. по справі №990/154/22, у постанові Верховного Суду від 12.09.2019р. по справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 28.03.2023р. по справі №826/3318/17, постанові Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанови Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21, постанові Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020, постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, постанові Верховного Суду від 10.01.2023р. у справі №640/3489/21.

Відтак, суд змушений дійти до переконання про те, що позивачем не обґрунтовано неможливості звернення з вказаним позовом до суду протягом 3 місяців від дати виплати грошового забезпечення за кожен календарний місяць протягом періоду часу 20.07.2022 по 19.05.2023 року .

Результати будь-якого листування між заявником та суб"єктом владних повноважень після припинення військової служби не можуть бути кваліфіковані у якості події настання обізнаності з порушенням прав (інтересів), позаяк є виключно етапом початку процедури реального захисту прав (інтересів).

Позов подано до суду - 11.09.2024 р., тривалість часу пропуску строку звернення до суду є суттєвою ( 20.07.2022 .-11.09.2024 р.), і згідно з матеріалами позову не має виправдання дією факторів нездоланної та непереборної сили.

Підсумовуючи усе викладене вище, суд приходить до переконання, що позивачка пропустивши строк звернення до суду, не навела достатніх та обгрунтованих причин пропуску строку звернення до суду, які були об`єктивно непереборними, не залежали від її волевиявлення чи пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій у вигляді звернення до суду за захистом своїх порушених прав

Згідно ч. 15 ст. 171 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 п.п.7,9 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо:провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом; позивач у визначений судом строк без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.

Відтак, суд приходить висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви в частині позовних вимог, що стосуються протиправності дій відповідача щодо обчислення та виплати грошового забезпечення допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань у період з 20.07.2022 по 19.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, та зобов`язання провести відповідний перерахунок .

На підставі наведеного та керуючись ст.133, 240, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосуються протиправності дій відповідача щодо обчислення та виплати грошового забезпечення допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань у період з 20.07.2022 по 19.05.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, та зобов`язання провести відповідний перерахунок - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів до Восьмого апеляційного адмінсуду.

СуддяЗ.Б.Плеханова