Справа № 380/9427/24
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 рокусправа № 380/9427/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) у якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо відмови у звільненні його з військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) видати наказ про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за наявності одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір позивача є особою з інвалідністю ІІ групи. У зв`язку з наявністю підстави для звільнення з військової служби, позивач на поштову адресу відповідача надіслав рапорт про звільнення з підстав наявності одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю ІІ групи. На адвокатський запит представника позивача про результати розгляду рапорту, відповідачем повідомлено про задоволення рапорту позивача та прийняття рішення звільнити його з військової служби. Однак реалізувати вказане рішення неможливо у зв`язку з тим, що позивач самовільно залишив військову частину. Вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо його не звільнення з військової служби, оскільки суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Ухвалою суду від 07.05.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін.

Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що позивач призваний на військову за призовом під час мобілізації, на особливий період та, згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.07.2023 №440-ОС «Про особовий склад» зарахований у списки особового складу та всі види забезпечення та призначений на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - водієм третьої групи мінометів другого вогневого відділення другої мінометної прикордонної застави четвертого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування вогневої підтримки.

Звертає увагу, що представник позивача посилається на рапорт позивача від 14.11.2023, однак за даними відділу документального забезпечення штабу відсутній рапорт позивача від 14.11.2023. Також, позивачем не надано докази направлення відповідачу вказаного рапорту. В свою чергу, позивач в Системі електронного документообігу розмістив рапорт від 27.12.2024 №29/38523/23-Вн, згідно якого останній виявив бажання звільнитись з військової служби у зв`язку з наявністю у матері інвалідності ІІ групи. Розгляд рапорту відбувається у строк визначений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян», в межах місячного строку.

Рапортом від 05.01.2024 №29/712/24-Вн здійснена доповідь начальнику загону щодо відсутності 05.01.2024 за місцем розташування підрозділу ОСОБА_2 , організовані пошукові заходи в межах населених пунктів Здомишель та Ратне результатів не дали. Одночасно, просив провести службове розслідування за даним фактом та зняти зі всіх видів забезпечення.

Наказом від 07.01.2024 №63-АГ «Про призначення службового розслідування» за фактом самовільного залишення місця тимчасової дислокації підрозділу солдатом ОСОБА_3 , в умовах воєнного стану призначено службове розслідування.

Згідно наказу начальника загону від 08.01.2024 №11-ОС «Про особовий склад» позивач знятий з усіх видів забезпечення на підставі 13 пункту 5 глави 2 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу державної прикордонної служби України №468 від 06.06.2017 (військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, у триденний строк з моменту залишення частини знімаються зі всіх видів забезпечення.).

Наказам начальника загону від 15.01.2024 №30-ОС «Про особовий склад» позивач звільнений з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія третьої групи мінометів другого вогневого відділення другої мінометної прикордонної застави четвертого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування вогневої підтримки, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, згідно пункту 127 підпункту 8 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, з 15 січня 2024 року та зарахований у розпорядження начальника загону.

Згідно висновку від 31.01.2024 №29/32/24 факт самовільного залишення місця служби (н.п. Гірники, Ратнівського району, Волинської області) з 05.01.2024 солдатом ОСОБА_3 в умовах воєнного стану підтвердився.

Згідно наказу начальника загону від 12.02.2024 №411-АГ «Про результати службового розслідування» винних осіб притягнуто до дисциплінарної відповідальності та одночасно наказано матеріали службового розслідування направити до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницькому.

14.02.2024 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницькому направлений лист №29/1593-24-Вих, з долученням матеріалів службового розслідування.

Після отримання відповіді, або у разі отримання відомостей з Єдиного Державного реєстру досудових розслідувань щодо порушення кримінального провадження відносно позивача, військова служба ОСОБА_4 в порядку статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та віськову службу» буде призупинена.

Під час розгляду рапорту від 27.12.2024 №29/38523/23-Вн встановлена наявність підстав для звільнення з військової служби, проте у зв`язку з тим, що позивач самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу та цей факт знайшов своє підтвердження, проте можливості для прийняття наказу щодо звільнення позивача з військової служби у військової частини НОМЕР_2 немає.

Представником позивача, неодноразово на адресу загону були направлені адвокатські запити (від 22.12.2024, від 23.01.2024, від 15.03.2024), які стосувались питання звільнення позивача за рапортом поданим від 14.11.2023.

Відповідями від 27.12.2023 №08/9528-23-Вих, від 31.01.2024 №08/964-24-Вих, від 23.03.2024 №08/3459-24-Вих повідомлено представника позивача за відсутність рапорту від 14.11.2023 в Системі електронного документообігу та додатково повідомлено про відпрацьований позивачем рапорт від 27.12.2024 №29/38523/23-Вн щодо звільнення з військової служби.

Відповідач вважає, що під час самовільного залишення місця тимчасової дислокації підрозділу, та відповідно встановлення вказаного факту із одночасним прийняттям наказів про зняття зі всіх видів забезпечення та зарахуванням у розпорядження, у відповідача відсутні правові підстави для прийняття наказу про звільнення з військової служби.

Із посиланням на норми Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, відповідач зазначає, що начальник органу охорони кордону в межах наданих повноважень призначає, звільняє, зараховує в розпорядження та звільняє з військової служби в межах органу охорони державного кордону, в якому він є начальником (командиром).

Відповідач звертає увагу, що позивач не оскаржує правомірність прийнятих наказів начальником загону щодо призначення службового розслідування, щодо результатів службового розслідування, щодо зняття з усіх видів забезпечення та зарахування у розпорядження начальника загону.

Крім цього, відповідно до норм ст.ст. 2, 3, 24, 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 292-294 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, військовослужбовець звільняється (приймається наказ про звільнення з військової служби) та протягом місяця окремим наказом виключається зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Також, вказаними нормами Положення про проходження служби передбачено, що лише у випадку перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою затримки для прийняття наказу про звільнення.

Відповідач зауважує, що позивач з 05.01.2024 знятий з усіх видів забезпечення на підставі 13 пункту 5 глави 2 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу державної прикордонної служби України №468 від 06.06.2017 (військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, у триденний строк з моменту залишення частини знімаються зі всіх видів забезпечення.), тобто позивач відсутній на службі, місцезнаходження його не відоме. У разі, якщо позивач знаходився у відпустці або на лікарняному, для відповідача вказана обставина не була би підставою затримки для прийняття наказу про звільнення. Відповідно у разі прийняття наказу про зняття зі всіх видів забезпечення, наказ про звільнення з військової служби не може бути прийнятий. Окрім того, прийняття наказу про звільнення обумовлює в подальшому прийняття наказу про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. В свою чергу при прийнятті наказу про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військовослужбовець зобов`язаний знаходитись на службі. Представником позивача в позовній заяві наводиться порядок звільнення військовослужбовців зі служби, проте не наведенні положення чинного законодавства, які порушує відповідач. Процедура звільнення військовослужбовців відповідачу відома. Відповідач пропонує за допомогою представника позивача зв`язатися зі своїм безпосереднім керівником (для уточнення місця прибуття), прибути у місце розташування підрозділу та надати підтверджуючі документи поважності відсутності на службі. Просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі - НОМЕР_4 прикордонний загін), що підтверджується витягом з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 17.07.2023 №440-ОС «Про особовий склад».

14.11.2023 позивач звернувся до відповідача із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку із наявністю матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до Акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №606400.

Листом від 27.12.2023 №08/9528-23, наданим у відповідь на адвокатський запит представника позивача, відповідач повідомив, що рапорт солдата ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами від 14.11.2023 до керівництва прикордонного загону не надходив та в системі електронного документообігу не зареєстрований. Відповідач також вказав, що у разі звернення солдата ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами з наданням підтверджуючих документів розгляд рапорту буде здійснений у місячний строк з моменту подання ним відповідного рапорту.

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 07.01.2024 №63-АГ «Про призначення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення місця тимчасової дислокації підрозділу солдатом ОСОБА_1 в умовах воєнного стану. Відповідно до вказаного наказу, 05.01.2024 на ім`я начальника НОМЕР_4 прикордонного загону надійшов рапорт коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування вогневої підтримки підполковника ОСОБА_6 (№ 29/712/24-Вн) про те, що о 05.01.2024 в місці тимчасової дислокації другої мінометної прикордонної застави четвертого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування вогневої підтримки ( АДРЕСА_3 ) виявлено відсутність інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія третьої групи мінометів другого вогневого відділення другої мінометної прикордонної застави четвертого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування вогневої підтримки солдата ОСОБА_1 . Місце знаходження військовослужбовця невідоме.

Відповідно до Висновку службового розслідування від 31.01.2024 №29/32/24-Вн за фактом самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_1 в умовах воєнного стану, встановлено, що 05.01.2024 о 05:00 год. солдат ОСОБА_1 знаходився на території підрозділу за місцем дислокації ( АДРЕСА_3 ), здав зброю з боєкомплектом та пішов у невідомому напрямку. 05.01.2024 о 05:40 год. під час ранкового шикування виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 . Даний військовослужбовець на телефонні дзвінки не відповідав, його місцезнаходження встановити не вдалось.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 08.01.2024 №11-ОС «Про особовий склад», з 05.01.2024 солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення відповідно до абз. 13 п. 5 глави 2 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України. Підстава: наказ начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 07.01.2024 №63-АГ «Про призначення службового розслідування».

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 15.01.2024 №30-ОС «Про особовий склад» з 15.01.2024 солдата ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника прикордонного загону, звільнивши з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - водія третьої групи мінометів другого вогневого відділення другої мінометної прикордонної застави четвертого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування вогневої підтримки, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, згідно пункту 127 підпункту 8 (коли більше десяти днів відсутні відомості про місцезнаходження військовослужбовця, - до повернення військовослужбовця до органу Держприкордонслужби (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ним військової служби) або до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим) Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.

26.12.2023 позивач звернувся до відповідача із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку із наявністю матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, який було зареєстровано в системі електронного документообігу відповідача за №29/38523/23-Вн від 27.12.2023.

Листом від 23.03.2024 №08/3459-24-Вих, наданим у відповідь на адвокатський запит представника позивача, відповідач повідомив, що солдат ОСОБА_1 не звертався до керівництва НОМЕР_4 прикордонного загону з рапортом від 11.11.2023 щодо звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами. Відповідач також зазначив, що вказаний військовослужбовець опрацював клопотання (рапорт від 27 грудня 2023 року №29/38523/23-Вн) щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що його мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є особою з інвалідністю II групи. Керівництвом НОМЕР_4 прикордонного загону позитивно розглянуто рапорт солдата ОСОБА_1 та прийнято рішення звільнити його з військової служби. Однак реалізувати вказане рішення не можливо у зв`язку з тим, що військовослужбовець самовільно залишив військову частину.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною шостою статті 2 Закону №2232 визначено види військової служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232 і залежать від виду військової служби. Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом передбачені частиною п`ятою статті 26 Закону № 2262. Пунктом третім визначені підстави для звільнення військовослужбовців під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, що продовжений до 14.02.2024. Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Згідно із абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час дії воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч. 7 ст. 26 Закону №2232).

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення №1153 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із рапортом від 14.11.2024, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку із наявністю матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Відповідач вказав, що вказаний рапорт позивача до керівництва НОМЕР_4 прикордонного загону не надходив.

26.12.2024 позивач звернувся до відповідача із рапортом щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Листом від 23.03.2024 відповідач повідомив представника позивача про те, що рапорт позивача від 27.12.2023 №38523-Вн розглянуто позитивно та прийнято рішення звільнити його з військової служби, Проте таке рішення реалізувати неможливо у зв`язку із самовільним залишенням позивачем військової частини.

Оцінюючи такі доводи відповідача суд зазначає таке.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV (далі Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Відповідно до статей 5-7 Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець. Внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти.

Статтею 58 Статуту визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Командир (начальник) зобов`язаний, зокрема: встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями (ст. 59 Статуту).

Призначення, основні завдання, повноваження, організацію управління, взаємодію і забезпечення діяльності органу охорони державного кордону Державної прикордонної служби України визначає Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 року № 971 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.12.2018 р. за № 1468/32920) (далі Положення №971, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 2-5 розділу І Положення №971 орган охорони державного кордону є основним органом у загальній структурі Держприкордонслужби, що безпосередньо виконує поставлені перед Держприкордонслужбою завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України та бере участь в охороні суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також здійснює інші повноваження, передбачені законодавством України. У своїй діяльності орган охорони державного кордону керується Конституцією України, законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами, а також актами організаційно-розпорядчого характеру Адміністрації Держприкордонслужби. Покладання на орган охорони державного кордону завдань, не передбачених законодавством, не допускається. Адміністрацією Держприкордонслужби кожному органу охорони державного кордону визначається ділянка відповідальності або район виконання завдань чи пункт пропуску/пункт контролю через державний кордон України (далі - ділянка відповідальності) для виконання поставлених завдань. Орган охорони державного кордону або його структурні підрозділи можуть виконувати поставлені завдання на ділянці відповідальності іншого органу охорони державного кордону або поза її межами, у тому числі й на території суміжних держав, у порядку, встановленому законодавством України. Органами охорони державного кордону є прикордонний загін, окремий контрольно-пропускний пункт та авіаційна частина.

Згідно п. 1 розділу ІІІ Положення №971 орган охорони державного кордону очолює начальник органу охорони державного кордону (авіаційну частину - командир) (далі - начальник органу охорони державного кордону). Начальник органу охорони державного кордону є командиром відповідної військової частини.

Підпунктом 18 п. 6 розділу ІІІ Положення №971 встановлено, що начальник органу охорони державного кордону в межах повноважень: у встановленому законодавством порядку призначає військовослужбовців на посади в органі охорони державного кордону, звільняє їх з посад, зараховує в розпорядження та звільняє з військової служби.

Відповідно до підп. 2 п. 225 Положення №1153 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі Положення №1115).

Відповідно до п.п. 6, 7 Положення №1115 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби чи її розвідувального органу, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ або органів (підрозділів) забезпечення Держприкордонслужби (далі - органи Держприкордонслужби) у зв`язку з його звільненням з військової служби в запас або у відставку, загибеллю (смертю), визнанням судом безвісно відсутнім або оголошенням померлим.

Підпунктом 1 пункту 270 Положення №1115 встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснюється начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби.

Відповідно до п. 292 Положення №1115 наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

З наведеного суд робить висновок, що питання розгляду рапортів військовослужбовців про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняття відповідних рішень (наказів) є компетенцією, зокрема, начальника прикордонного загону (командира відповідної військової частини).

Як встановлено судом, у листі від 23.03.2024 №08/3459-24-Вих відповідач зазначив, що керівництвом НОМЕР_4 прикордонного загону позитивно розглянуто рапорт солдата ОСОБА_1 та прийнято рішення звільнити його з військової служби.

Водночас, відповідачем не подано до суду наказу про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами.

За наведених обставин суд робить висновок, що відповідачем не вжито належних заходів щодо розгляду рапорту позивача від 26.12.2023 та прийняття наказу в порядку, визначеному нормами Положення №1115.

Суд відхиляє доводи відповідача про неможливість реалізувати рішення про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що позивача самовільно залишив військову частину, як безпідставні, оскільки за нормами Положення №1115 начальник прикордонного загону (командир відповідної військової частини), за наявності підстав, визначених, зокрема п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, зобов`язаний прийняти рішення у формі наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення у формі наказу.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, суд зазначає таке.

Суд не вправі втручатися в діяльність державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Вирішення питання про звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану (до оголошення демобілізації) належить до виключної компетенції начальника НОМЕР_4 прикордонного загону, тож суд не вправі втручатися у його компетенцію.

Водночас, має місце бездіяльність відповідача щодо не прийняття відповідного наказу за результатами розгляду його рапорту від 26.12.2023 по суті.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Ефективний засіб правого захисту в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 26.12.2023 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , та прийняти відповідне рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд робить висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати такого відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не розгляду рапорту позивача та прийняття рішення у формі наказу.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 26.12.2023 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , та прийняти відповідне рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст судового рішення складено 25.11.2024 року.

СуддяКостецький Назар Володимирович