Справа № 440/9522/22
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Т.С. Канигіна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 р. Справа № 440/9522/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2023, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 04.05.23 по справі № 440/9522/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ в Полтавській обл. відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області ( далі - ГУ ПФУ в Чернівецькій обл., відповідач 2) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській обл. про відмову в зарахуванні йому періодів роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992; з 29.12.1992 по 10.01.2001 та з 01.02.2001 по 01.01.2004 до страхового стажу;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській обл. повторно розглянути його заяву про призначення пенсії за віком від 14.06.2021, з урахуванням правової оцінки, наданої судом під час розгляду цієї справи, та із обчисленням загального стажу роботи позивача на підставі відомостей дублікату трудової книжки та інших підтверджуючих стаж документів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суд від 04 травня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Полтавській обл. від 30.07.2021 №70 в частині відмови в зарахуванні періодів роботи ОСОБА_1 з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 14.06.2021 та зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській обл. на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 гривні 40 копійок та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 1500 грн.

Відповідач 2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права в частині неправильного з"ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело в свою чергу до неправильного вирішення справи по суті, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суд від 04.05.2023 по справі № 440/9522/22 та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що внаслідок розгляду поданих позивачем заяв та документів необхідних для призначення пенсії, в умовах розподілу та опрацювання звернень за принципом єдиної черги завдань, та єдиної черги спеціалістів, були прийняті рішення відповідно 23.06.2021, 20.07.2021 та 30.07.2021 щодо відмови в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 28 років. При цьому, звернув увагу суду на те, що жодне із вище перелічених рішень не приймалося ГУ ПФУ в Чернівецькій обл., оскільки заяви позивача про призначення пенсії були розглянуті за принципом єдиної черги завдань, та єдиної черги спеціалістів. ГУ ПФУ в Чернівецькій області лише інформувало його про прийнятті рішення іншими територіальними органами Пенсійного фонду України. Вважав, що необхідно врахувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Апелянт зазначив, що до страхового стажу не зараховано період роботи в НВП «САНА» з 26.08.1988 по 24.12.1992 та в ПВКФ «Спрут» (згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач був керівником даного підприємства (дата припинення діяльності 24.04.2017) з 29.12.1992 по 31.07.1994 та з 16.02.1997 по 10.01.2001, оскільки записи внесені до дублікату трудової книжки з порушенням вимог Інструкції. Підтвердження періодів роботи в ПВКФ «Спрут» можливе за умови надання уточнюючих довідок виданих архівними установами або за показами інших свідків.

Щодо стягнення судових витрат по справі, а саме: витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 1500,00 грн. вказав, що сума не співмірна зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2023 р. апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2023 по даній справі повернуто скаржнику.

Позивач не скористався своїм правом та не надав до суду відзив на апеляційну скаргу.

На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач звертався до ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо призначення пенсії тричі: 14.06.2021, 12.07.2021 та 23.07.2021.

Зокрема, заява від 23.07.2021 розглядалась спеціалістом ГУ ПФУ в Полтавській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення №70 від 30.07.2021 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Цим рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Зазначено, що до загального страхового стажу не враховано період роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 31.07.1994, з 16.02.1997 по 10.01.2001, з 18.12.2002 по 31.12.2002, оскільки записи в трудовій книжці зроблені до дати її заповнення. Не враховано період підприємницької діяльності з 01.02.2001 по 31.03.2001, оскільки відсутня сплата страхових внесків за цей період. Дані з 01.01.2003 враховані згідно з довідкою ОК-5.

Не погодившись із зазначеним рішенням пенсійного органу, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 30.07.2021 №70 є протиправним та підлягає скасуванню в частині відмови в зарахуванні періодів роботи ОСОБА_1 з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001, як таке, що прийнято відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для їх прийняття.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вирішив за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області повторно розглянути заяву позивача від 14.06.2021 (яка вперше подана), з урахуванням висновків суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статі 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов`язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», пунктом 7 частини першої статті 1 якого визначено, що Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 26 Закону № 1058-ІV, яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Стаття 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З аналізу наведених норм вбачається, що наявність записів у трудовій книжці є достатнім і основним доказом підтвердження відповідного стажу роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку № 637).

Відповідно до копії дублікату трудової книжки НОМЕР_1 підтверджено роботу позивача, а саме:

з 26.08.1988 по 24.12.1992 працював заступником директора Науково-виробничого підприємства «САНА»;

з 29.12.1992 по 10.01.2001 працював на посаді директора Приватної виробничо-комерційної фірми «Спрут».

Також довідкою Приватної виробничо-комерційної фірми «Спрут» від 09.03.2011 зазначено, що позивач дійсно був прийнятий на посаду директора ПВКФ «Спрут» 29.12.1992 згідно з наказом №1 від 29.12.1992 та був звільнений з роботи за власним бажанням 10.01.2001 згідно з наказом №1/217 від 09.01.2001 (стаття 38 КЗпП України).

Підставою для незарахування позивачу період роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001, з 18.12.2002 по 31.12.2002 було здійснення записів в трудовій книжці до дати її заповнення.

Порядок ведення трудових книжок працівників регламентує Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.

Аналізуючи норми Інструкції № 58, вбачається, що дублікат трудової книжки позивача оформлений відповідно до вимог законодавства, а саме: дублікат містить інформацію стосовно дати прийняття на роботу, найменування підприємства, де працював позивач, а також посади, на яку було прийнято позивача, крім того зазначено на підставі яких наказів позивач приймався на роботу та звільнявся.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.06.2019 у справі №489/5805/16-а, оцінюючи докази, що свідчать про можливе зловживання, судам слід виходити з презумпції дійсності документів, наданих для призначення пенсії, та презумпції добросовісності заявника. Ці презумпції може бути спростовано на підставі доказів, що доводять умисел заявника на отримання пенсії без законних для цього підстав.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен був розрахувати відповідний страховий стаж позивача за дублікатом трудової книжки.

Враховуючи викладене, відмова ГУ ПФУ в Полтавській області позивачу у врахуванні стажу, оскільки здійснення записів в трудовій книжці зроблені до дати її заповнення є безпідставною та необґрунтованою.

Отже, із урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача період з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001 (період, який заявлений у позові).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення не приймалося ГУ ПФУ в Чернівецькій області, колегія суддів зазначає таке.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській обл. про відмову в зарахуванні періодів його роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992; з 29.12.1992 по 10.01.2001 та з 01.02.2001 по 01.01.2004 до страхового стажу та зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.06.2021, з урахуванням правової оцінки, наданої судом під час розгляду цієї справи, та із обчисленням загального стажу роботи позивача на підставі відомостей дублікату трудової книжки та інших підтверджуючих стаж документів.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, керуючись частиною 2 статті 9 КАС України, суд першої інстанції вирішив за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов"язати ГУ ПФУ в Чернівецькій обл. повторно розглянути заяву позивача від 14.06.2021 (яка вперше подана), з урахуванням висновків суду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач тричі звертався із заявою про призначення пенсії: 14.06.2021, 12.07.2021 та 23.07.2021.

Внаслідок розгляду поданих заяв та документів необхідних для призначення пенсії були прийняті рішення від 23.06.21; 20.07.21 та 30.07.21 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу 28 років.

Крім того, матеріали справи свідчать, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2022 року по справі № 600/5725/21-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Чернівецькій області про:

-визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області про відмову в зарахуванні періодів роботи ОСОБА_1 з 26.08.1988 р. по 24.12.1992 р.; з 29.12.1992 р. по 10.01.2001 р. та з 01.02.2001 р. по 01.01.2004 р. до страхового стажу;

-зобов`язання ГУ ПФУ в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.06.2021 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом під час розгляду вказаної справи та із обчисленням загального стажу роботи останнього на підставі відомостей дублікату трудової книжки та інших підтверджуючих стаж документів, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області задоволено повністю.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії скасовано. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, колегія суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що позовні вимоги, пред`явлені до ГУ ПФУ України в Чернівецькій області є безпідставними, оскільки відповідальними за опрацювання заяви ОСОБА_1 та прийняття відповідних рішень, в даному випадку, визначені у встановленому порядку інші територіальні органи Пенсійного фонду, зокрема останнє рішення про відмову в призначенні пенсії приймалося ГУ ПФУ в Полтавській області.

Так, положеннями частини першої статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до частини 5 статті 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1), зокрема, встановлено, що заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

За приписами пунктів 4.1, 4.2 Порядку №22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно із пунктом 4.3 Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4.10 Порядку №22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що рішення щодо призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид приймається органом пенсійного фонду, визначеним за принципом екстериторіальності.

Судовим розглядом по справі № 600/5725/21-а встановлено, що заява від 14.06.2021 розглядалась спеціалістом ГУ ПФУ в Чернігівській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення б/н про відмову в призначенні пенсії за віком. Перевірку розрахунку стажу та достовірності винесеного рішення здійснював головний спеціаліст Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Заява від 12.07.2021 розглядалась спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення №70 від 20.07.2021 про відмову в призначенні пенсії за віком. Перевірку розрахунку стажу та достовірності винесеного рішення здійснював головний спеціаліст Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Заява від 23.07.2021 розглядалась спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення №70 від 30.07.2021 про відмову в призначенні пенсії за віком. Перевірку розрахунку стажу та достовірності винесеного рішення здійснював головний спеціаліст Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

Тобто, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову в призначенні пенсії від 30.07.2021 р. було прийнято саме за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 23.07.21 за принципом екстериторіальності.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.06.2021, оскільки жодне з рішень, зокрема оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 30.07.21 р. не було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в цій частині. Повним та ефективним поновленням порушеного права в цій частині буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 23.07.21 р., за підсумком розгляду якої і було прийнято оскаржуване рішення від 30.07.2021 .

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 1500,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З аналізу вищевказаної норми слідує, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати наведені вище критерії, зокрема чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17.

Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 15.09.2022, акт виконаних робіт, квитанцію, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходив, зокрема, із того, що ця справа відноситься до справ незначної складності, не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, а також заперечення відповідача щодо необґрунтованості витрат на правову допомогу, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов вірного висновку про стягненню на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в цій справі у розмірі 1500,00 грн.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміні рішення є: неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.05.2023 у частині зобов"язання ГУ ПФУ в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 14.06.2021 та зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001, з урахуванням висновків суду, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 4 травня 2023 року по справі № 440/9522/22 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 14.06.2021 та зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001, з урахуванням висновків суду.

Прийняти в скасованій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, буд. 3, м. Чернівці, 58002, ) задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 23.07.2021 та зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1988 по 24.12.1992, з 29.12.1992 по 10.01.2001, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 4 травня 2023 року по справі №440/9522/22 залишити без змін. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін