Справа № 460/12446/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2024 року м. Рівне №460/12446/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1, 2), в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №68 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 липня 2024 року, зарахувавши до стажу роботи періоди: з 25.04.1988 по 02.10.2000, періоди з 01.05.1999 по 30.06.1999, з 01.09.2000 по 30.11.2000, з 01.10.2000 по 10.10.2000, період роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки записи внесено на підставі довідки №02 від 11.03.1980, період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982 відповідно до уточнюючої довідки №27 від 10.06.2024, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979 відповідно до диплому НОМЕР_2 . В обґрунтування позовних вимог стверджує, що, досягнувши пенсійного віку, вона 08.07.2024 звернулася до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися відповідачем 2, яким рішенням від 16.07.2024 відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача та вказує, що необхідний страховий стаж (21-31 рік) підтверджується записами трудової книжки та іншими документами, доданими до заяви від 08.07.2024. Зауважує, що негативні наслідки щодо неправильного заповнення трудової книжки не можуть покладатися на особу, яка звернулася за призначенням пенсії. З огляду на викладене вважає рішення відповідача протиправним та таким, що прийняте всупереч норм чинного законодавства. Просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що за наслідками розгляду заяви позивача від 08.07.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» останній відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 28 років. Також повідомив, що позивачем було надано додаткові документи про страховий стаж, з урахуванням яких їй призначено пенсію за віком з 06.07.2024 відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058. Просить суд позовні вимоги залишити без задоволення.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.07.2024 звернулася до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішенням від 16.07.2024 №68 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зазначено, що вік заявника становить 63 роки. Страховий стаж 11 років 8 місяців 23 дні (за необхідних 28 років (ч. 1 ст. 26 Закону №1058), від 21 року (ч. 2 ст. 26)). За доданими документами до страхового стажу не зараховано всі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки в трудовій книжці на титульній сторінці виправлене прізвище з ОСОБА_2 (рос. мовою) на ОСОБА_3 (рос. мовою) на підставі свідоцтва про розлучення, номер та дата видачі не зазначені. Не зараховано період роботи з 25.04.1988 по 02.10.2000, оскільки в трудовій книжці назва підприємства при прийняті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці, якою завірено запис про звільнення та відсутня довідка про перейменування підприємства. За даними реєстру застрахованих осіб зараховано періоди з 01.05.1999 по 30.06.1999, з 01.09.2000 по 30.11.2000, з 01.10.2000 по 10.10.2000. Не зараховано період роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки записи внесено на підставі довідки №02 від 11.03.1980, яка відсутня. Не зараховано період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982 відповідно до уточнюючої довідки №27 від 10.06.2024, оскільки зазначено прізвище ОСОБА_4 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_5 . Не зараховано період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979 відповідно до диплому НОМЕР_2 , оскільки зазначено прізвище ОСОБА_4 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_5 . Інші документи передбачені пунктами 3, 8 Порядку №637 відсутні. Не взято до уваги довідку №212 від 25.02.2010 про одруження та зміну прізвища з ОСОБА_3 (рос. мовою) на ОСОБА_2 (рос. мовою), оскільки документи, необхідні для призначення, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Не зараховано період роботи з 26.02.1982 по 11.03.1985 відповідно до уточнюючої довідки №10-20/989 від 11.03.2020, оскільки зазначено прізвище ОСОБА_4 , що не відповідає паспортним даним Гіль, а також документи, необхідні для призначення, зокрема, про стаж роботи до 31.12. 1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. За даними реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності.

24.07.2024 позивач звернулася до пенсійного органу та надала додаткові документи на підтвердження наявності необхідного страхового стажу.

Протоколом призначення пенсії, доданим до відзиву на позовну заяву, підтверджується, що позивачу з 06.07.2024 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виходячи з тривалості стажу 23 роки 8 місяців 21 день (рішення №68 від 02.08.2024).

Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058).

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначає стаття 24 Закону №1058-ІV.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст.45 Закону №1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058 визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року (ч. 2 ст. 26 Закону №1058).

Тобто для призначення пенсії необхідне дотримання двох вимог: 1) досягнення віку 60 років (63 років - у разі звернення за призначенням пенсії на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058); 2) наявність страхового стажу на момент досягнення пенсійного віку не менше 31 років (21-31 років - у разі звернення за призначенням пенсії на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058).

Досягнення позивачем пенсійного віку сторонами не оспорюється. Натомість спірним є наявність у неї необхідного страхового стажу (21-31 рік).

Як встановлено судом зі змісту спірного рішення відповідача 2, до страхового стажу позивача зараховано 11 років 8 місяців 23 дні, що є недостатнім для призначення їй пенсії за віком на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058.

Проте, як зазначалося вище по тексту рішення суду, позивачу з 06.07.2024, з урахуванням додаткових документів поданих із заявою від 24.07.2024, вже призначено пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Наведене свідчить про дотримання позивачем всіх необхідних умов для призначення вказаного виду пенсії, зокрема, і в частині наявності необхідного страхового стажу (більше 21 року).

З огляду на те, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16.07.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком прийняте з підстав відсутності у неї необхідного страхового стажу, що спростовується вищенаведеним, то суд дійшов висновку, що таке рішення підлягає скасуванню як безпідставне.

Також суд зауважує, що в спірному рішенні відповідача 2 від 16.07.2024 було зазначено про не зарахування періоду роботи позивача з 25.04.1988 по 02.10.2000 до її страхового стажу.

Змістом форми РС-право (після звернення 24.07.2024), доданої до відзиву на позовну заяву, підтверджується що після повторного звернення позивача до відповідача 1 з додатковим документами такий період був зарахований до її страхового стажу, а тому підстави для повторного зарахування такого періоду відсутні.

Разом з тим, судом встановлено, що при призначенні позивачу пенсії до її страхового стажу не зараховано періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.

Зі змісту рішення відповідача 2 від 16.07.2024 слідує, що такі періоди не зараховані, оскільки прізвище на підтверджуючих документах «Сідлярук / Сидлярук» не відповідає паспортним даним прізвище « ОСОБА_5 » та у зв`язку з виправленням прізвища та титульній сторінці трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.03.1980 з « ОСОБА_2 » (рос. мовою) на « ОСОБА_3 » (рос. мовою) на підставі свідоцтва про розлучення номер та дата якого не зазначені.

Також зауважив, що частину документів, зокрема, довідку №212 від 25.02.2010 та довідку №10/20/989 від 11.03.2020 ним буде враховано у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Щодо не зарахування вказаних періодів до страхового стажу позивача, суд зазначає наступне.

13.03.1992 України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі - Угода від 13.03.1992).

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Російською Федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються: в) щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у місті Москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023 року, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України необхідно дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим, оскільки є порушенням правої визначеності як складового аспекту принципу верховенства права. Так, працюючи за межами України, за умови чинності в період роботи міжнародних договорів між Україною та Російською Федерацією, особа мала легітимні очікування щодо визнання Україною її трудового стажу та заробітку, здобутого на території Російської Федерації, для пенсійного забезпечення.

Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992 підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, нормами вказаного Порядку чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 20.03.1980) підтверджується, що позивач:

- запис №1 - навчався в СПТУ №6 міста Кременчук з 01 вересня 1976 року по 25 липня 1979 року (диплом НОМЕР_2 );

- запис №2 - працювала зав. клубом с. Немирівка Червоноармійського районного відділу культури з 06 вересня 1979 року по 01 березня 1980 року (довідка від 11.03.1980 №02);

- запис №3 від 20.03.1980 прийнята на роботу в Червоноармійський фурнітурний завод в цех №1 збиральником технічних виробів і деталей по 1- му розряду (наказ №71к від 20.03.1980);

- запис №4 від 08.04.1980 переведена токарем в тому ж цеху 3-го розряду (наказ №97к від 08.04.1980);

- запис №5 від 10.06.1981 - переведена збиральником технічних виробів і деталей в тому ж цеху (наказ №167к від 10.06.1981);

- запис №6 від 27.01.1982 звільнена по ст. 36 КЗпП УРСР за згодою сторін у зв`язку зі зміною місця проживання (наказ №26к від 27.01.1982).

Вказані записи є чіткими, послідовними, виправлень не містять, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період її трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача.

Суд погоджується з доводами відповідача, що на титульній сторінці вказаної трудової книжки міститься виправлення у прізвищі позивача, а саме зазначено прізвище « ОСОБА_2 » (рос. мовою) замість « ОСОБА_3 » (рос. мовою).

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 22.02.2010 (видане повторно) підтверджується, що прізвищем позивача при народженні було « ОСОБА_4 ».

Згідно довідки про укладення шлюбу №212 від 25.02.2010, виданої відділом Усть-Ілімському району та м. Усть-Ілімську управління служби РАЦС Іркутської області в архіві вказаного відділу є запис акту про укладення шлюбу №56 від 06.10.1983. Після укладення шлюбу позивачу присвоєно прізвище « ОСОБА_2 ».

Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 21.02.1993 підтверджується, що після укладення шлюбу позивач змінив прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_5 ».

Таким чином, зміна паспортних даних позивача підтверджується належними та допустимими доказами.

Факт неправильного внесення змін у прізвище позивача на титульній сторінці у трудовій книжці позивача не може покладати на позивача тягар додаткової відповідальності за можливі недоліки у веденні кадрової документації допущені роботодавцем, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відтак, позивач, як найманий працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене цілком узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, висновки якого відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує у даній справі.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Таким чином, періоди роботи та навчання, зазначені в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 протиправно не були зараховані до страхового стажу позивача, а тому підлягають зарахуванню.

Суд також враховує, що за приписами статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10.11.94, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.

01.12.2022 прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22 січня 1993 року №2783-IX (далі по тексту - Закон №2783-IX), яким керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162). Вирішено керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).

Отже, Законом №2783-IX зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифіковану Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, тому до документів, виданих на території Російської Федерації, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Російською Федерацією.

Водночас 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому Законами України неодноразово затверджувалися Укази Президента України про продовження дії воєнного стану в Україні та на час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.

Станом на 24 лютого 2022 року не прийняті до уваги пенсійним органом документи, видані на території Російської Федерації, приймалися на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише Законом №2783-IX від 01.12.2022, тому надані позивачем документи підлягають прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем при розгляді заяви позивача протиправно не прийнято до уваги довідки №10-20/989 від 11.03.2020, №212 від 25.02.2010, а також не враховано період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.

Суд також зауважує, що період трудової діяльності з 26.02.1982 по 11.03.1985 підлягає частковому зарахуванню, оскільки зі змісту форми РС -право слідує, період з 10.09.1983 по 31.07.1985 вже зараховано до страхового стажу позивача.

А ще суд критично оцінює доводи відповідача щодо не зарахування періоду з 06.09.1979 по 01.03.1980, оскільки запис внесено на підставі довідки, яка не була надана відповідачу при розгляді заяви позивача про призначення пенсії.

Суд повторюється, що пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, визначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Водночас, відповідачем не надано суду належних доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів чи допомозі позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу.

Таким чином, період роботи позивача з 06.09.1979 по 01.03.1980 також підлягає зарахуванню до його страхового стажу.

Також судом встановлено, що відповідачем протиправно та безпідставно не зараховано період з 03.10.2000 по 10.10.2000, хоча за змістом спірного рішення відповідача 2 вказано про його зарахування.

Як вже зазначалося вище по тексту рішення суду, пенсія позивачу вже призначена з 06.07.2024 та зараховано періоди роботи з 25.04.1988 по 02.10.2000, з 10.09.1983 по 31.07.1985, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що оцінка таких обставин не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ефективним захистом порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №68 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 06.07.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979, тим самим вийшовши за межі позовних вимог.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи частково довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на вказане, сума судового збору в розмірі 605,60грн, сплачена відповідно до квитанції від 14.10.2024 №0.0..1, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №68 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 06.07.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судовий збір у сумі 605,60грн (шістсот п`ять гривень, 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 25 листопада 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська обл., 10003, ЄДРПОУ/РНОКПП 13559341)

Суддя Т.О. Комшелюк