Справа № 420/20894/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області), у якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті регресних і соціальних сум з інвалідності 2 групи позивачу внаслідок трудового каліцтва;

- скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати № ЕОС 15001-23-1 від 29.12.2023 року;

- зобов`язати відповідача визнати, що інвалідність 2 групи позивача настала внаслідок трудового каліцтва і відповідно до статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався:

а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти:

д) при виконанні громадських обов`язків;

е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку;

- зобов`язати відповідача вчинити дії - нарахувати та виплачувати позивачу регресні та соціальні суми відповідно до Зауважень Уряду України до Європейського Суду з прав людини від 17.12.2002 року з інвалідності 2 групи внаслідок трудового каліцтва, починаючи з 01.01.2023 року довічно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати позивачу регресні та соціальні суми відповідно до Зауважень Уряду України до Європейського Суду з прав людини від 17.12.2002 року з інвалідності 2 групи внаслідок трудового каліцтва, починаючи з 01.01.2023 року довічно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дізнавшись, що з 01.01.2023 року регресні суми за втрату здоров`я внаслідок трудового каліцтва нараховує та виплачує ПФУ, він звернувся до сервісного центру ПФУ в м. Ізмаїлі для отримання встановленої форми відповідної заяви. 05.05.2023 року позивач подав заяву та копії необхідних документів, пред`явивши оригінали у сервісному центрі ПФУ в м. Ізмаїлі, для засвідчення копій, після ретельної перевірки відповідності копій документів оригіналам та засвідчення штампами «З оригіналом згідно» працівники сервісного центру ПФУ направили заяву з документами електронною поштою до ГУ ПФУ в Одеській області, однак документи відсканували без нижньої частини з штампом « 3 оригіналом згідно». Після тривалої переписки з ГУ ПФУ в Одеській області позивачу видали підписати заяву на бланку. яку заповнювала на комп`ютері спеціаліст сервісного центру ПФУ в м. Ізмаїлі.

21.12.2023 року позивач подав до відповідача заяву з необхідними документами. Однак отримав лист відповідь з Рішенням про відмову у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати № ЕОС 15001-23-1 від 29.12.2023 року. Додані до заяви документи підтверджують, що інвалідність 2 групи позивача настала внаслідок трудового каліцтва (18.12.1981 року та 23.09.1984 року) і відповідно до статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався: а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти; д) при виконанні громадських обов`язків; е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку. Позивач вказує, що надав Акти про нещасний випадок на виробництві, які йому видали на підприємстві, де він працював, та відповідно вказані Акти складалися державним органом і відповідальність за їх складення лежить на державі. Відповідно до Кодексу законів про працю України та Закону України «Про охорону праці» відповідальність за правильну організацію розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві покладається на роботодавця. Вважаючи відмову відповідача у нарахуванні та виплаті регресних і соціальних сум з інвалідності 2 групи позивачу внаслідок трудового каліцтва протиправною, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області надав до суду письмовий відзив, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що позивач 21.12.2023 звернувся до Головного управління із заявою про призначення/перерахування/продовження страхової виплати у зв`язку із нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням). При розгляді документів наданих позивачем до заяви від 21.12.2023 Головним управлінням з`ясовано, що на момент настання нещасного випадку 18.12.1981 в Будинку піонерів м. Бахчисарай діяв Порядок про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966, та форма акту відповідає вимогам даного Порядку, але відсутні підписи двох членів комісії та акт не затверджений належним чином. На момент настання нещасного випадку 23.09.1984 діяв Порядок про розслідування Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 13.08.1982 №11-6, тому наданий Акт від 24.09.1984 не відповідає формі, яка діяла на момент настання нещасного випадку. Інші документи, які підтверджують ці обставини не надано. Крім того, згідно п.10 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (з змінами та доповненнями) у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячна заробітна плата за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в такому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я. Враховуючи норми п.10 ст.36 Закону №1105, необхідно визначення постраждалим відповідного періоду для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням нещасного випадку 18.12.1981 або перед настанням повторного ушкодження здоров`я 23.09.1984. Відтак Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішенням №15001-23-1 від 29.12.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні таких виплат у зв`язку з виявленими порушеннями у заповненні актів про нещасний випадок та неможливістю визначити період для розрахунку середньомісячної заробітної плати. Також представник відповідача вказує, що при передачі Пенсійному фонду України особових справ потерпіли(членів їхніх сімей), баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення щодо ведення обліку та здійснення страхових виплат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у списках відомостей на позивача не було, право на призначення страхових виплат, виникає на підставі заяви про її призначення з усіма необхідними для вирішення цього питання документами.

Ухвалою суду від 08.07.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області в строк для надання відзиву надати до суду засвідчену копію належним чином заяву з додатками ОСОБА_1 , що подавалась позивачем при зверненні до пенсійного органу, та копії документів, які досліджувались відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.06.2023 року взятий на облік внутрішньо переміщеної особи.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді керівника гуртка в будинку піонерів Бахчисарайського районного відділу освіти Республіки Крим.

18.12.1981 року з ОСОБА_1 трапився нещасний випадок, а саме завдано шкоду здоров`ю позивача при виконанні ним трудових обов`язків, що підтверджується відповідним Актом про нещасний випадок на виробництві (складеним в 4-х екз.) від 18.12.1981 року.

В подальшому, 23.09.1984 року при виконанні позивачем трудових обов`язків з ним трапився нещасний випадок, під час якого також завдано шкоду здоров`ю позивача, що підтверджується відповідним Актом про нещасний випадок на виробництві (складеним в 4-х екз.) від 24.09.1984 року.

З наявних в матеріалах справи Висновку Обласної МСЕК №3 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи та Довідки МСЕК сер. 2-18 №023171 від 21.02.1995 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, необхідності в додаткових видах допомоги, вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 80% з 21.02.1995 року безстроково, за сукупністю двох випадків ушкодження здоров`я перенесених 18.12.1981 року та 23.09.1984 року, а також встановлено 2 групу інвалідності. Відповідно до довідки МСЕК №092031 від 8.10.2003 року позивач є особою з інвалідністю другої групи.

Вказані обставини також встановлені рішенням Слов`янського міського суду Донецької області від 30.04.2003 року по справі №2-30-2003, що набрало законної сили 30.05.2003 року. Даним рішенням позов ОСОБА_1 до Бахчисарайського міського відділу освіти задоволено частково, стягнено з Бахчисарайського районного відділу освіти Бахчисарайської райдержадміністрації на користь позивача невиплачені йому суми компенсації за втрату працездатності за період з 01.07.1991 року по 31.12.2002 року в розмірі 37849 грн 26 коп; компенсації на санаторно-курортне лікування 10290 грн; компенсації за спеціальний медичний догляд 47025 грн; компенсації за побутовий медичний догляд 15675 грн, а всього стягнено 110836 грн 26 коп.

Суд враховує положення ч.4 ст.78 КАС України, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18.10.2007 року по справі "Коновалов проти України" (Заява №13242/02) визнано прийнятними скаргу на тривалість провадження з відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та скаргу щодо відсутності ефективного засобу юридичного захисту, а решту скарг неприйнятними; постановлено, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції 995_004; постановлено, що немає необхідності розглядати скарги щодо порушення статті 3 Конвенції 995_004 та статті 1 Першого протоколу до Конвенції 994_535; постановлено, що було порушено статтю 13 Конвенції 995_004; постановлено, що: (a) протягом трьох місяців з дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції 995_004, держава-відповідач повинна виплатити заявнику відшкодування моральної шкоди 2400 (дві тисячі чотириста) євро плюс суму будь-якого податку, який може бути стягнуто з заявника. (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до повного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, плюс три відсотки; відхилено решту вимог заявника щодо справедливої сатисфакції.

21.12.2023 року позивач звернувся із заявою до ГУ ПФУ в Одеській області про призначення страхової виплати втраченої заробітної плати за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання разом з доданими документами.

Рішенням від 29.12.2023 року № ЕОС 15001-23-1 ГУ ПФУ в Одеській області відмовило позивачу у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати. У вказаному рішенні пенсійний орган зазначив, що на момент настання нещасного випадку 18.12.1981 в Будинку піонерів м. Бахчисарай діяв Порядок про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966, форма акту відповідає вимогам даного Порядку, але відсутні підписи двох членів комісії та акт не затверджений належним чином; на момент настання нещасного випадку 23.09.1984 діяв Порядок про розслідування Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 13.08.1982 №11-6, наданий Акт від 24.09.1984 не відповідає формі, яка діяла на момент настання нещасного випадку; згідно п.10 ст.37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (зі змінами та доповненнями) у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячна заробітна плата за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в такому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я. Таким чином, необхідно визначення постраждалим відповідного періоду для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням нещасного випадку 18.12.1981 або перед настанням повторного ушкодження здоров`я 23.09.1984.

Вказане рішення направлено позивачу листом №1500-0312-8/2291 від 04.01.2024 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (далі Закон №1105-XIV та в редакції чинній на час розгляду заяви позивача).

Відповідно до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» п.1 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №2620-IX від 21.09.2022 року, який набрав чинності 01.01.2023 року, визначено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України (ч.1 ст.4 Закону №1105-XIV).

Нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю працівника або настала його смерть (п.5 ч.1 ст.1 Закону №1105-XIV).

Частинами 1-3 ст.30 Закону №1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про охорону праці".

Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Відповідно до ч.7 ст.30 Закону №1105-XIV, страхові виплати складаються із:

1) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати (або відповідної її частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

2) страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

4) страхових витрат на професійну реабілітацію та соціальну допомогу;

5) допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не може перевищувати чотири мінімальні заробітні плати. Мінімальний розмір призначеної щомісячної страхової виплати потерпілому у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути меншим за мінімальну заробітну плату (ч.1 ст.36 Закону №1105-XIV).

Згідно з ст.37 №1105-XIV для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України. Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.

Територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій: 1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами; 2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності; 3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат; 4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат; 5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання; 6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання; 7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання; 8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів; 9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи; 10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.

Відповідно до ст.38 Закону №1105-XIV територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Територіальні органи уповноваженого органу управління можуть затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Згідно зі ст.39 Закону №1105-XIV, уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо:

1) потерпілий вчиняв дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання рекомендацій лікаря), що сприяли настанню страхового випадку;

2) роботодавець, інші органи, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілий надали уповноваженому органу управління завідомо неправдиві відомості про страховий випадок;

3) застрахована особа вчинила умисне кримінальне правопорушення, що призвело до настання страхового випадку.

Уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованій особі, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Строки здійснення страхових виплат визначені ст.41 Закону №1105-XIV.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 Закону №1105-XIV страхові виплати здійснюються щомісяця у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку або за рішенням суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Якщо справа про страхові виплати розглядається вперше після спливу трьох років з дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника, страхові виплати здійснюються з дня звернення (ч.3 ст.41 Закону №1105-XIV).

Частинами 4-7 ст. 41 Закону визначено, що страхові виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має на це право, здійснюються за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати здійснюються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.

Страхові виплати здійснюються протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк здійснення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого під час наступного огляду МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до уповноваженого органу управління. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхових виплат, з вини уповноваженого органу управління або його територіальних органів своєчасно не призначено або не виплачено суму страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку з підвищенням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Частиною 8 ст. 41 Закону визначено, що страхові виплати за поточний місяць здійснюються протягом місяця з дня настання страхового випадку. Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, здійснюються за рахунок коштів соціального страхування. За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їхні поточні рахунки в банку.

Пунктом 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV (в редакції чинній на час розгляду заяви позивача) установлено, що нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування України діють до затвердження відповідних рішень Пенсійним фондом України.

Оскільки Порядок призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затверджено Постановою Правління Пенсійного фонду України №4-1 від 26.01.2024 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 березня 2024 р. за №353/41698, під час розгляду заяви позивача від 21.12.2023 року пенсійний орган керувався, зокрема Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року №11 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» зі змінами (далі Порядок №11).

Дія цього Порядку поширюється на потерпілих від нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання (далі - потерпілі) та осіб, які мають право на страхові виплати в разі втрати годувальника (п.1.1 Порядку №11).

Пунктом 1.2 Порядку №11 встановлено, що у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, або в межах повноважень відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення (далі - управління (відділення) Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті особам, які мають на це право, виплачуючи, зокрема, щомісячну страхову виплату втраченого заробітку потерпілого (далі - щомісячна страхова виплата).

Відповідно до п.1.3 Порядку №11, Управління (відділення) Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон) та цим Порядком і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа.

Пунктом 1.4 Порядку №11 передбачено, що рішення про страхові виплати приймається начальником управління Фонду або за його письмовим дорученням начальником підпорядкованого відділення Фонду та оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Копія постанови на вимогу надається потерпілому або особам, які мають право на страхові виплати у разі смерті потерпілого.

Відповідно до розділу ІІІ Порядку №11, одноразова допомога та щомісячна страхова виплата потерпілому призначається при встановленні МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктом 3.1 Порядку №11 визначено, які документи подаються до управління (відділення) Фонду для призначення щомісячної страхової виплати.

Основним документом, який підтверджує нещасний випадок на виробництві та посвідчує наявність у особи трудового каліцтва, є акт про нещасний випадок на виробництві.

Суд зазначає, що на момент настання нещасного випадку з позивачем 18.12.1981 року в Будинку піонерів м. Бахчисарай діяв Порядок про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966. Та відповідно до вказаного нормативно-правового акта був складений Акт про нещасний випадок на виробництві від 18.12.1981 року.

В свою чергу, на момент настання нещасного випадку з позивачем 23.09.1984 року діяв Порядок про розслідування Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 13.08.1982 №11-6. Про нещасний випадок було складено Акт про нещасний випадок на виробництві від 24.09.1984 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати відповідач, зокрема, вказав у своєму Рішенні від 29.12.2023 року № ЕОС 15001-23-1, що форма акту відповідає вимогам Порядку про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджений постановою Президіума Всесоюзної Центральної Ради професіональних спілок від 20.05.1966, але відсутні підписи двох членів комісії та акт не затверджений належним чином; а також, що наданий Акт від 24.09.1984 не відповідає формі, яка діяла на момент настання нещасного випадку.

Суд погоджується з доводами позивача, що відповідно до чинного законодавства України, організація розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, та складення акта за встановленою формою за підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії покладається на роботодавця.

Суд додатково зазначає, що неналежне виконання своїх обов`язків щодо вірного заповнення, підписання, засвідчення чи заповнення вірної форми акта про нещасний випадок на виробництві посадовими особами підприємства, на якому працював позивач в момент настання нещасного випадку під час виконання ним трудових обов`язків, з вини посадових осіб підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист під час вирішення питання призначення щомісячної страхової виплати. Адже обов`язок належно оформити акт про нещасний випадок на виробництві законодавством покладено на адміністрацію підприємства.

На переконання суду, недотримання правил складення акту про нещасний випадок на виробництві може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Водночас, суд враховує, що обставини нещасного випадку та отримані позивачем ушкодження здоров`я також підтверджуються і Висновком Обласної МСЕК №3 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи, Довідкою МСЕК сер. 2-18 №023171 від 21.02.1995 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, необхідності в додаткових видах допомоги, що наявні в матеріалах справи та надавалися відповідачу разом з заявою від 21.12.2023 року. Так, ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 80% з 21.02.1995 року безстроково, за сукупністю двох випадків ушкодження здоров`я перенесених 18.12.1981 року та 23.09.1984 року, а також встановлено 2 групу інвалідності.

Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідач послався на п.10 ст.37 Закону №1105-XIV (зі змінами та доповненнями) у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячна заробітна плата за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в такому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я. Так, відповідач дійшов висновку, що постраждалому необхідно визначити відповідний період для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням нещасного випадку 18.12.1981 або перед настанням повторного ушкодження здоров`я 23.09.1984.

З даного приводу, суд зауважує, що ч.10 ст.36 Закону №1105-XIV (в редакції чинній на час розгляду заяви позивача) дійсно передбачає, що у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячна заробітна плата за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Сума страхової виплати в такому разі визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я. Якщо повторне ушкодження здоров`я працівника настало з вини іншого роботодавця, страхова виплата здійснюється на загальних підставах.

Тобто законодавець передбачає, що визначення особою відповідного періоду для розрахунку середньомісячної заробітної плати: перед настанням першого чи повторного нещасного випадку, якщо обидва нещасні випадки трапилися на одному підприємстві, здійснюється саме за бажанням потерпілого, та як вбачається з матеріалів справи відповідач не запропонував позивачу уточнити відповідний період, а відразу відмовив у призначенні щомісячної страхової виплати.

Крім того, суд зазначає, що виключні підстави для відмови у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому уповноваженим органом управління визначені ст.39 Закону №1105-XIV та жодна з даних підстав не вказана відповідачем як підстава для відмови ОСОБА_1 у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати у Рішенні від 29.12.2023 року № ЕОС 15001-23-1. Крім того, жодної з перелічених підстав відмови, визначених законодавством, у межах даних правовідносин не встановлено.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що вказане рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 29.12.2023 року № ЕОС 15001-23-1 про відмову позивачу у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати є протиправним, відтак підлягає скасуванню.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Наведене свідчить, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів захисту прав та інтересів особи, порушених суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення та фактичним обставинам справи.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячні страхові виплати втраченої заробітної плати з 01.01.2023 року.

Щодо позовної вимоги визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті регресних і соціальних сум з інвалідності 2 групи позивачу внаслідок трудового каліцтва, суд зазначає, що у даному випадку права та законні інтереси позивача порушуються саме прийняттям ГУ ПФУ в Одеській області рішення від 29.12.2023 року № ЕОС 15001-23-1 про відмову позивачу у призначенні щомісячної страхової виплати, а не діями відповідача.

Крім того, публічно-правовий спір між сторонами виник у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення при здійсненні владних управлінських функцій, а не певних юридично значимих дій, які можуть бути предметом судового оскарження окремо від цього рішення.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім в даному випадку, та визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення у повній мірі відновлює обсяг порушених прав та інтересів, за захистом яких особа звернулася до суду.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій відповідача слід відмовити.

Щодо позовної вимоги зобов`язання відповідача визнати, що інвалідність 2 групи позивача настала внаслідок трудового каліцтва і відповідно до статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення» нещасний випадок, який спричинив інвалідність, стався: а) при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти; д) при виконанні громадських обов`язків; е) при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку, суд зазначає, що відповідач а ні в оскаржуваному рішенні, а ні у відзиві на позовну заяву не заперечує обставин за яких з позивачем трапилися нещасні випадки на виробництві 18.12.1981 року та 23.09.1984 року та які підтверджуються наявними в матеріалах справи документами, а також не заперечує, що вказані нещасні випадки, які спричинили інвалідність позивача, сталися: при виконанні трудових обов`язків під час відрядження, а також при здійсненні дій в інтересах організації - Бахчисарайського районного відділу освіти; при виконанні громадських обов`язків; при виконанні дій по рятуванню людського життя, по охороні державної, колективної та індивідуальної власності, а також по охороні правопорядку. Так як захисту судом підлягають тільки порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, суд доходить до висновку, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо посилань відповідача на факт пропуску позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Частина 1 ст.118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст.123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Як свідчать обставини справи позивач з метою отримання щомісячних страхових виплат втраченої заробітної плати звернувся з заявою від 21.12.2023 року. За наслідками розгляду вказаної заяви відповідач прийняв рішення 29.12.2023 року та листом від 04.01.2024 року направив позивачу, а до суду у цій справі позивач звернувся 02.07.2024 року, тобто в межах строку звернення.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду у справі.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат в цій частині у справі не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № ЕОС 15001-23-1 від 29.12.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати втраченої заробітної плати з 01.01.2023 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Суддя Іванов Е.А.