Справа № 420/27297/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/27297/23

Головуючий І інстанції: Лебедєва Г.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 09.02.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06.10.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Одеській області і ГУ ПФУ в Рівненській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області від 31.05.2023р. №33 про відмову йому у призначенні пенсії, а також рішення Комісії при ГУ ПФУ в Одеській області про результати розгляду заяви про підтвердження стажу роботи від 27.07.2023р., оформлене протоколом №7;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити призначення та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 24.08.2023р. з зарахуванням до вислуги років періоду роботи на посаді учня докера-механізатора з 16.02.1996р. по 18.07.1996р. в Виробничо-перевантажувальному комплексі компанії «Бруклін-Київ ЛТД».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.08.2023р. звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Разом із заявою про призначення пенсії, позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують його загальний та пільговий стаж. Однак, відповідач своїм рішенням від 31.05.2023р. №33 відмовив у призначенні зазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного пільгового стажу. Крім того, рішенням ГУ ПФУ в Одеській області про результати розгляду заяви щодо підтвердження стажу роботи позивача від 27.07.2023р. відмовлено у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді «учня докера-механізатора», оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ця посада не передбачена. Вказані вище рішення, на переконання позивача, є протиправними та порушують право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Відповідачі, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про результати розгляду заяви про підтвердження стажу роботи від 27.07.2023р. протокол №7, прийнятого комісією при ГУ ПФУ в Одеській області в частині відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 для підтвердження періодів роботи, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, в частині періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора, з урахуванням висновків суду в даній справі. В решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 28.02.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2024р. та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі зазначене вище рішення в апеляційному порядку не оскаржили.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2024р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

14.03.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.03.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

22.03.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому ГУ ПФУ в Одеській області заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність належних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 24.08.2023р. звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п.«г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до якої надано документи, які підтверджують загальний та пільговий стаж.

Заява ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності була передана для розгляду до ГУ ПФУ в Рівненській області.

Однак, рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області №33 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років на підставі п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного стажу за вислугу років, оскільки станом на 11.10.2017р. такий стаж позивача становив - 19 років 11 місяців 14 днів.

Дата рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову в призначенні пенсії №33 зазначена « 31.05.2023р.», а той час як вихідна (зареєстрована) дата документа зазначена « 01.09.2023р.».

При цьому, 27.07.2023р. комісією при ГУ ПФУ в Одеські області також було розглянуто і заяву про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 для підтвердження періодів роботи, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

За результатами розгляду вказаної заяви, комісією при ГУ ПФУ в Одеській області було прийнято рішення від 27.07.2023 року, оформлене протоколом №7, яким вирішено підтвердити ОСОБА_1 право у зарахуванні до пільгового стажу період роботи з 18.07.1996р. по 31.12.2001р. на посаді докера-механізатора на підприємстві виробничого перевантажувального комплексу «Бруклін-Київ» відповідно до вимог п.2-1 розділу XV Закону України «Пре загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи позивача з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора відмовити, оскільки розділом XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» посада «учня докера-механізатора» не передбачена.

Вважаючи вказані рішення відповідачів протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, з неправомірності спірного рішення комісії при ГУ ПФУ в Одеській області про результати розгляду заяви про підтвердження стажу роботи від 27.07.2023р. в частині відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора. Як наслідок, ГУ ПФУ в Одеській області було зобов`язано повторно розглянути заяву про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 для підтвердження періодів роботи, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, в частині періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, у преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. за №1788-XII передбачено, що вказаний Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

За вказаним Законом призначаються трудові пенсії, до яких відносяться пенсії за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника та за вислугу років (ст.2 Закону №1788-XII).

У відповідності до ст.12 Закону №1788-XII, право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно зі ст.51 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового Флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення).

Як передбачено п.«г» ч.1 ст.55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VІІІ), право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах:

чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі;

жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

Отже, за змістом наведених норм пенсія за вислугу років відповідно до ст.55 Закону №1788-ХІІ є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

Пунктом «г» ч.1 ст.55 Закону №1788-ХІІ (після внесення змін Законом №213-VІІІ) передбачалося, що право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі;

для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абз.2 та 3 цього пункту, у період до 01.04.2024р. право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абз.15-23 п.«б» ч.1 ст.13 цього Закону.

Згідно з абз.3-13 п.«б» ч.1 ст.13 Закону №1788-ХІІ, за відсутності стажу роботи, встановленого абз.1 цього пункту, у період до 01.04.2024р. пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи:

з 01.04.2021р. по 31.03.2022р. - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок;

з 01.04.2022р. по 31.03.2023р. - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок;

з 01.04.2023р. по 31.03.2024р. - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

11.10.2017р. набув чинності Закон №2148-VIII, у зв`язку з чим особам, які на день набрання чинності цього Закону мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52,54 та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.

При цьому, норми Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII, тобто 11.10.2017р., мають вислугу та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

У той же час, як загальновідомо, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019р. у справі №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законами №213-VІІІ та №911-VIII.

Слід зазначити, що змінами, внесеними Законами №213-VІІІ та №911-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ було:

- підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених п.п. «а», «б», «в», «г», «д» ст.55 Закону №1788-ХІІ роботах;

- підвищено на п`ять років (загальний) стаж роботи, що необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених п.п. «а», «б», «в», «г», «д», «є» ст.55 Закону №1788-ХІІ (зокрема, для чоловіків змінено загальний стаж роботи з 25 років до 30 років);

- підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених п. «а» ст.54, п.п. «д», «е», «ж» ст.55 Закону №1788-ХІІ.

Ухвалюючи Рішення у справі №2-р/2019, Конституційний Суд України дійшов висновків про те, наслідком яких стала неконституційність оспорюваних норм:

- положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-ХІІ, зі змінами, внесеними Законом №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у п. «а» ст.54 Закону №1788-ХІІ, та 55 років для осіб, зазначених у п.п. «є», «ж» ст.55 Закону №1788-ХІІ, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст.1,3, ч.3 ст.22 та ст.46 Основного Закону України;

- положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-ХІІ, зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави;

- оспорювані положення п. «а» ст.54, ст.55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ, суперечать положенням ст.ст.1,3,46 Конституції України, законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок, зайнятих на визначених п.п. «а», «б», «в», «г», «д» ст.55 Закону №1788-ХІІ роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці і здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років, внесені Законом №213-VІІІ зміни до п.п. «а», «б», «в», «г», «д» ст.55 Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок є такими, що суперечать ч.3 ст.24 Конституції України.

У цьому контексті, суд попередньої інстанції цілком вірно та обґрунтовано звернув увагу на те, що Законом №213-VІІІ було підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, саме для категорій працівників, визначених п. «а» ст.54, п.п. «д», «є», «ж» ст.55 Закону №1788-ХІІ, втім, у даному випадку, позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до п. «г» ст.55 Закону №1788-ХІІ, вимоги якої щодо необхідного спеціального стажу для призначення пенсії (не менше 20 років) законодавцем не змінювались, та неконституційними не визнавались.

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом саме на 11.10.2017р., в даному випадку, не менше 25 років та спеціальний стаж у розмірі не менше 20 років.

Як уже встановлено колегією суддів, 27.07.2023р. комісія при ГУ ПФУ в Одеській області була розглянула заяву про підтвердження стажу роботи позивача для підтвердження періодів роботи, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

За результатами розгляду заяви про підтвердження стажу роботи, комісією було підтверджено право у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 18.07.1996р. по 31.12.2001р. на посаді докера-механізатора на підприємстві виробничого перевантажувального комплексу «Бруклін-Київ» у відповідності до п.2-1 розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV. Водночас, цим же рішенням комісії позивачу відмовлено у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора, оскільки розділом XV Закону №1058-IV така посада не була передбачена.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Рівненській області, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у відповідності до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є саме трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються також уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається даний період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У той же час, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у книжці, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.

Так, як чітко вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення: 24.12.1986р.), він з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. працював учнем докера-механізатора у Виробничому перевантажувальному комплексі компанії «Бруклін-Київ» та з 18.07.1996р. йому було присвоєно кваліфікацію докера-механізатора 3 класу.

Надана ОСОБА_1 трудова книжка оформлена належним чином, записи у ній є достатньо чіткими та цілком розбірливими, мають усі необхідні реквізити, скріплені печаткою Підприємства і підтверджують зайнятість останнього на відповідній посаді. Пенсійним органом, у свою чергу, не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом іншого судового розгляду.

Разом із тим, враховуючи той факт, що трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 не мала кваліфікуючих ознак, що б відносили вказану вище роботу до спеціального (пільгового) стажу, позивачем надана на розгляд комісії при ГУ ПФУ в Одеській області архівна довідка Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 14.11.2022р. №2507-К-11.1-21 та архівна довідка від 03.07.2023р. №1525-К-11.1-21 з нарахованою йому заробітною платою починаючи з січня 1996р.

З вказаної архівної довідки Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 14.11.2022р. №2507-К-11.1-21 вбачається те, що позивач (таб.№34146) працював в ПП «Бруклін-Київ» (Підприємство з іноземною інвестицією виробничий перевантажувальний комплекс «Бруклін-Київ ЛТД») (комплексна бригада № 574): перше нарахування заробітної плати відбулося у січні 1996р. - на посаді докера-механізатора, комплексна бригада №574, а останнє нарахування заробітної плати - у грудні 2001р. - також на посаді докер-механізатор. Заробітна плата нараховувалась в період з січня 1996р. по грудень 2001р. включно.

Як наслідок, дослідивши матеріали справи, судовою колегією, як і судом 1-ї інстанції, дійсно було встановлено розбіжність у найменуванні посад, які займав позивач, працюючи у Виробничому перевантажувальному комплексі компанії «Бруклін-Київ» за спірний період.

У цьому контексті, суд попередньої інстанції вірно зазначив про те, що комісія при ГУ ПФУ в Одеській області, відмовляючи ОСОБА_1 у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996р. на посаді учня докера-механізатора, зазначила лише про те, що посада учня докера-механізатора не передбачена. Водночас, відповідач взагалі не надав оцінку зазначеним вище розбіжностям, умовам праці ОСОБА_1 на посаді учня докера-механізатора, не встановив чи відповідача робота учня докера-механізатора умовам роботи докера-механізатора та чи дійсно виконував позивач на посаді учня докера-механізатора роботу, яка відноситься до шкідливих умов, що є основним показником віднесення таких робіт до зарахування до спеціального стажу.

Отже, незважаючи на наявність важелів та можливостей у відповідача, як суб`єкта владних повноважень щодо отримання необхідної інформації, останній не вчинив жодних дій, направлених на всебічний, повний та об`єктивний розгляд заяви ОСОБА_1 про підтвердження пільгового стажу (як це передбачено п.7 «Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії» (затв. постановою правління ПФУ від 10.11.2006р. №18-1), з-поміж іншого, не заслуховував на своєму засіданні особу, яка подала заяву про підтвердження стажу (позивача); не запрошував на засідання консультантів та експертів фахівців центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій; не запитував від заінтересованих органів жодної інформації, необхідної для підтвердження стажу роботи, у встановленому порядку.

Жодного спростування вищевказаних висновків відповідачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про передчасність та протиправність відмови у зарахуванні до пільгового стажу позивача періоду роботи з 16.02.1996р. по 17.07.1996 року на посаді учня докера-механізатора.

Що ж до позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 01.09.2023р. (згідно зі штампом відповідача) №33, прийнятого за наслідком розгляду заяви позивача від 24.08.2023р., то колегія суддів зазначає про те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та неналежний порядок ведення та заповнення його трудової книжки з вини адміністрації підприємства. При цьому, неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути достатньою підставою для позбавлення пенсіонера його конституційного права на соціальний захист.

Наведена позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2018р. у справі №687/975/17, згідно з якими, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Так, відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі і достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Також, згідно з п.3.3 розділу ІІІ «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV» (затв. постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. за №22-1), орган, що призначає пенсію, надає роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; у разі необхідності - бланки документів; допомогу особам відносно одержання відсутніх документів для призначення пенсії; у разі необхідності - допомогу відносно визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

За правилами п.п.4.1 та 4.2 Порядку №22-1, заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

У свою чергу, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу, особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат; повідомляє стосовно необхідності дооформлення документів чи надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; видає особі або ж посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних та відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 7); повідомляє особу, у вибраний спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку про те, що у разі сумніву органу ПФУ, що призначає пенсію, у належності і обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані ним документи шляхом звернення з відповідними запитами до установ, підприємств, організацій.

До того ж, у постанові від 30.09.2019р. у справі №638/18467/15-а Верховний Суд зазначив про те, що орган, який призначає пенсію, за наявності сумнівів має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви, прийнятих та подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до п.4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно, органи ПФУ в межах своїх повноважень зобов`язані розглянути і, за необхідності, перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідачем вживались відповідні заходи, направлені на всебічний, повний і об`єктивний розгляд всіх поданих ОСОБА_1 документів. Більше того, ГУ ПФУ в Рівненській області, в силу процесуальної презумпції винності суб`єкта владних повноважень, не довів суду правомірність оскаржуваних дій і рішення, зокрема, жодних доказів з приводу самостійного витребовування документів, необхідних для перевірки трудового стажу позивача, повідомлення останнього про те, які документи необхідно подати додатково, зокрема, й інформацію про щонайменше двох свідків, які б знали позивача по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі чи організації і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника, відповідачем ані до суду 1-ї, ані до суду апеляційної інстанції надано не було.

При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії став виключно висновок ГУ ПФУ в Рівненській області про відсутність у позивача необхідного стажу за вислугу років станом на 11.10.2017р., за результатом розгляду наданих ним же документів до заяви про призначення пенсії, без будь-яких посилань на оскаржуваний висновок (рішення) комісії при ГУ ПФУ в Одеській області, оформлений протоколом від 27.07.2023р. №7.

Будь-яких інших підстав для не зарахування вказаних періодів роботи позивача ні у рішенні відповідача, ні у заявах по суті справи фактично зазначено не було, а тому, вищезазначене рішення ГУ ПФУ в Рівненській області, на переконання суду апеляційної інстанції, також є передчасним та належним чином не обґрунтованим.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Ініційований позивачем спір, у даному випадку, виник внаслідок помилкового тлумачення ГУ ПФУ в Рівненській області приписів чинного пенсійного законодавства в частині підтвердження стажу позивача за вислугу років за наявності дійсних розбіжностей у наданих документах, що чітко та беззаперечно підтверджується матеріалами справи, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що позов в частині визнання протиправним і скасування рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії (за наведених вище підстав) задоволенню не підлягає, є помилковим.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, втім якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається.

У постанові Верховного Суду 25.03.2020р. у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду справ, а тому суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Отже, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених вказаною статтею, а тому судова колегія вважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області, з урахуванням висновків суду у даній справі, повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачами при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог і прийняти в цій частині нове - про їх часткове задоволення.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати та ухвалити в даній частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років від 31.05.2023 року (від 01.09.2023 року згідно зі штампом на даному рішенні) №33.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії від 24.08.2023 року, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому судовому рішенні, та прийняти відповідне рішення.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 25.11.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко