Справа № 160/24036/24
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:
Позивач через систему «Електронний суд» звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не продовження їй терміну проходження державної служби на посаді головного спеціаліста відділу опрацювання документації № 3 управління з питань виплат після досягнення нею 65-річного віку;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 05.08.2024 р. № 1220-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити її на посаді головного спеціаліста відділу опрацювання документації № 3 управління з питань виплат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що вона у період з 01.10.2001 року до 05.08.2024 року працювала у органах пенсійного фонду. 05.08.2024 року наказом № 1220-О Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області її було звільнено з посади головного спеціаліста відділу опрацювання документації №3 управління з питань виплат, у зв`язку із досягненням нею 65 річного віку, на підставі п.7 ч.1 та ч.4 ст.83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VII. Однак, напередодні звільнення 02.08.2024 р. під час вручення повідомлення про припинення державної служби у разі досягнення 65-річного віку вона відмовилась підписувати заяву про виплату вихідної допомоги при звільненні у разі виходу на пенсію в зв`язку з досягненням 65-річного віку із зазначенням причини своєї відмови в акті від 02.08.2024 р., а саме: звільнення з державної служби порушує її конституційні права як громадянки України. Крім того, згідно із наказом від 02.08.2024 р. № 1215-О начальника Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області вона була нагороджена грамотою за особисті трудові досягнення у професійній, службовій діяльності, бездоганну службу, особливі заслуги під час виконання службових обов`язків та з нагоди 65-річчя від дня народження. На її думку відповідач міг застосувати ч.4 ст.83 Закону України «Про державну службу» та прийняти рішення про продовження строку перебування на державній службі. Таким чином, вона вбачає протиправну бездіяльність відповідача з приводу не продовження її строку перебування на державній службі, а оскаржуваний наказ про свої звільнення протиправним, що й стало підставою для звернення до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
25.09.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_1 01.10.2001 р. була призначена на посаду спеціаліста І категорії відділу надходження доходів за конкурсом Нікопольського міського управління ПФУ, яке в подальшому в результаті реорганізації увійшло до складу Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області. 01.11.2022 р. позивача було переведено на рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу опрацювання пенсійної документації та з питань житлових субсидій та пільг №3 управління з питань виплати пенсії житлових субсидій та пільг. Наказом Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 05.08.2024 року № 1220-О позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу опрацювання документації №3 управління з питань виплат у зв`язку із досягненням нею 65 річного віку. Вищевказаний наказ отримано позивачем під підпис 05.08.2024 р. без зауважень.
Відповідач звертає увагу суду, що позивачем до досягнення нею 65-річного віку не було виявлено бажання продовжувати службу і не повідомлено відповідні структурні підрозділи Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області письмовою заявою про такий намір. В свою чергу, така обставина, як бажання особи продовжити службу після досягнення нею 65-річного віку, відмінне виконання посадових обов`язків не є достатньою, самостійною та безумовною підставою для продовження державної служби після досягнення особою граничного віку перебування на службі. При цьому, за змістом ч.4 ст.83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VII потребу державної служби у конкретному державному службовцеві, який досяг 65-річного віку, визначає суб`єкт призначення. Відповідач наголошує, що з урахуванням вищенаведених норм, вбачається наявність дискреційних повноважень суб`єкта призначення щодо прийняття рішення про продовження строку перебування на державній службі позивачу, яка досягла 65-річного віку, проте визначальною підставою є потреба державної служби. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 09.09.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд цієї справи з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позов, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обіймала посаду головного спеціаліста відділу опрацювання документації №3 управління з питань виплат.
Відповідно до акту від 02.08.2024 року ОСОБА_1 відмовилась від написання заяви про виплату вихідної допомоги при звільненні у разі виходу на пенсію в зв`язку з досягненням 65-річного віку, із зазначенням причини: «звільнення з державної служби порушує її конституційні права як громадянки України».
Згідно із наказом Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 02.08.2024 р. № 1215-О «Про заохочення ОСОБА_1 » за особисті досягнення у професійній, службовій діяльності бездоганну службу, особливі заслуги під час виконання службових обов`язків та з нагоди 65-річчя від дня народження наказано нагородити грамотою Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу опрацювання документації №3 управління з питань виплат.
Згідно із наказу Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 05.08.2024 р. № 1220-О «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано звільнити ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу опрацювання документації №3 управління з питань виплат у зв`язку із досягненням нею 65 річного віку та виплатити грошову компенсацію за 10 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.02.2024 року по 05.08.2024 року, з посиланням на п.7 ч.1 та ч.4 ст.83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VII.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
За змістом статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до підпункту 7 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Згідно із п.4 ч.2 ст.34 Закону № 889-VIII строкове призначення на посаду здійснюється у разі: призначення особи, яка досягла 65-річного віку, на посаду державної служби - на один рік з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу щорічно.
Частиною першою статті 83 Закону № 889-VIII визначено підстави для припинення державної служби.
Пунктом 7 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється: у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини четвертої статті 83 Закону № 889-VIII у зв`язку з потребами служби державний службовець за рішенням суб`єкта призначення може бути залишений на державній службі після досягнення 65-річного віку за його згодою. Рішення про продовження строку перебування на державній службі приймається суб`єктом призначення щороку, але не більш як до досягнення державним службовцем 70-річного віку.
З аналізу статті 83 Закону № 889-VIII суд дійшов висновку, що продовження граничного віку перебування на державній службі є правом суб`єкта призначення, а не його обов`язком. Відповідне рішення приймається з урахуванням принципу доцільності та необхідності продовження роботи особою, що досягла 65-річного віку, виключно у зв`язку із потребами служби.
В той же час, такий фактор як бажання особи продовжити службу після досягнення нею 65-річного не є достатньою самостійною підставою для продовження державної служби після досягнення особою граничного віку перебування на службі.
Відповідно до пункту 5 розділу II Рекомендації Міжнародної організації праці щодо літніх працівників 1980 року № 162 у виключних випадках можуть встановлюватися вікові обмеження з огляду на особливі вимоги, умови або правила для деяких видів роботи.
Правову позицію вимог щодо віку Конституційний Суд України висловив у рішенні від 18.04.2000 року № 5-рп/2000, в якому стверджується, що встановлення Конституцією України та законами України певних кваліфікаційних вимог не порушує конституційного принципу рівності (стаття 24 Конституції України), адже всі громадяни, які відповідають конкретним кваліфікаційним вимогам, мають право займати відповідні посади (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини); критерієм у законодавчому встановленні кваліфікаційних вимог до віку є доцільність (абзац шостий пункту 2 мотивувальної частини).
Також, Конституційний Суд України в рішенні від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 дійшов висновків про те, що граничний вік перебування на державній службі та на службі в органах місцевого самоврядування фактично є пенсійним віком для цієї категорії працівників; встановлення законодавцем граничного віку перебування на відповідній службі є питанням соціальної або економічної доцільності. Особливі правила та умови, засновані на специфічних вимогах до праці, не обмежують право на працю і гарантію рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності.
Відповідно до роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 15.03.2021 року № 131-р/з «Щодо призначення на посаду державної служби та продовження строку перебування на державній службі особи, яка досягла 65-річного віку» Законами України від 15.12.2020 р. №1081-IX «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» та від 23.02.2021 р. № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» внесено зміни до Закону України «Про державну службу» (далі - Закон), згідно із якими виключено обмеження щодо вступу на державну службу особи, яка досягла 65-річного віку, передбачено умови вступу на державну службу, а також проходження державної служби особами після досягнення 65 років.
З огляду на викладене, продовження проходження служби такого державного службовця, на відміну від особи, яка була призначена на державну службу після досягнення 65-річного віку, може бути здійснено за рішенням суб`єкта призначення без звільнення такого державного службовця.
У разі досягнення державним службовцем 70-річного віку, він підлягає звільненню на підставі пункту 7 частини першої статті 83 Закону. Така ж підстава для звільнення має бути застосована до державного службовця, щодо якого суб`єкт призначення не прийняв рішення про чергове продовження строку перебування на державній службі.
Суд зауважує, що за змістом частини четвертої статті 83 Закону № 889-VIII потребу державної служби у конкретному державному службовцеві, який досяг 65-річного віку, визначає суб`єкт призначення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
З урахуванням вищенаведених норм, суд вбачає наявність дискреційних повноважень суб`єкта призначення щодо прийняття рішення про продовження строку перебування на державній службі позивачу, який досяг 65-річного віку. При цьому суб`єкт призначення має можливість обирати одне з допустимих рішень, а визначальною підставою для цього в цьому випадку є потреба державної служби.
Тобто, вжита у частині четвертій статті 83 Закону № 889-VIII правова конструкція «може бути» означає, що суб`єкт призначення не зобов`язаний приймати рішення про залишення державного службовця на державній службі після досягнення 65-річного віку. Залишення державного службовця на державній службі після досягнення 65-річного віку можливе виключно за рішенням суб`єкта призначення у зв`язку з потребами служби.
За таких обставин, суд дійшов висновку, про те, що наказ Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 05.08.2024 р. № 1220-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку із досягненням нею 65-річного віку прийнятий за наявності правових підстав та є правомірним, у зв`язку із чим у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування цього спірного наказу та похідних позовних вимог про поновлення позивача на посаді та визнання протиправною бездіяльність щодо не продовження терміну проходження нею державної служби на посаді головного спеціаліста відділу опрацювання документації №3 управління з питань виплат після досягнення нею 65-річного віку належить відмовити.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 262 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма