Справа № 640/8212/22
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Київ № 640/8212/22

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі відповідач/ГУНП в Київській області), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 28 березня 2022 року №57о/с про звільнення;

поновити на службі лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді психолога відділу психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Київській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила службу в поліції на посаді психолога відділу психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення ГУНП в Київській області. У зв`язку із початком бойових дій в м. Києві їй та іншим працівникам було дозволено покинути м. Київ. Перед виїздом з м. Києва нею було написано рапорт на звільнення без зазначення дати та залишено вказаний рапорт на робочому місці. При складенні цього рапорту фактичного наміру звільнятися зі служби не мала, а мала намір нести службу у підрозділах національної поліції України. Вказаний рапорт для реалізації не надавала. 28 березня 2022 року нею було подано рапорт про подальше проходження служби, в якому вона зазначила про небажання звільнятись зі служби. З наказом про звільнення не погоджується. Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 червня 2022 року поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду, відкрито провадження у справі.

Відповідно до Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2024 року справа розподілена судді Харченко С.В.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 у відставку на підставі Рішення Вищої ради правосуддя № 411/0/15-24 від 13 лютого 2024 року «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» та відрахуванням зі штату Київського окружного адміністративного суду відповідно до наказу голови суду № 2-ктр/гс від 15 лютого 2024 року, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2024 року справа розподілена судді Жуковій Є.О.

Матеріали справи фактично передані судді 05 квітня 2024 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року прийнято справу №640/8212/22 до провадження судді Жукової Є.О.

Відповідно до довідок про доставку електронного листа, документ в електронному вигляді «Ухвала про прийняття адміністративної справи до провадження» від 08 квітня 2024 року по справі №640/8212/22 доставлено до електронного кабінету Головного управління Національної поліції в Київській області 10 квітня 2024 року.

09 травня 2024 року через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Київського окружного адміністративного суду від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов відзив на позовну заяву із додатками.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що до Головного управління надійшов рапорт від ОСОБА_1 про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням, тому управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Київській області були підготовлені всі необхідні документи та наказом №57 о/с від 28 березня 2022 року ОСОБА_1 була звільнена зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». ГУНП в Київській області під час звільнення позивача діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством. Зазначений рапорт містить погодження начальника ГУНП в Київській області. Просить суд задовольнити позов.

Правом надання відповіді на відзив до вимог статті 163 КАС України позивач не скористався не скористався.

З метою додержання розумного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Первомайським РВ УДМС України в Миколаївській області 23 січня 2014 року (а.с.7).

Позивачка проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області, займана посада перед звільненням психолог відділу психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення.

Лейтенант ОСОБА_1 24 лютого 2022 року у зв`язку із веденням активних бойових дій на території міста Києва евакуювалася до Первомайськ Миколаївської області де приступила до виконання посадових обов`язків в Первомайському РВП ГУНП в Миколаївській області. Про що свідчить відповідний рапорт позивачки (а.с.12) та лист ГУНП в Миколаївській області (а.с.11).

Позивачка особисто подала рапорт начальнику ГУНП в Київській області про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Наполягала на даті звільнення з 28 березня 2022 року, від проходження ВЛК відмовилася, надала згоду на відрахування з грошового забезпечення суми вартості предметів однострою.

Відповідно до наказу ГУНП в Київській області від 28 березня 2024 року №57о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0163193) звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі рапорту позивача.

Позивач 29 березня 2022 року подала рапорт до Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області про залишення без розгляду написаний раніше рапорт на звільнення (а.с. 13).

Вважаючи наказ відповідача про звільнення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховного Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами 1, 3 та 4 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини 2 та 3 статті 77 Закону №580-VIII).

Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114).

За приписами пунктів 10, 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Пунктом 68 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Згідно з пунктом 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ; осіб вищого начальницького складу - відповідно до законодавства.

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.

Проте, порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

З огляду на зміст пункту 68 Положення №114 про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема у постановах від 05.02.2020 у справі №819/744/16, від 20.05.2020 у справі №804/868/16, від 30.09.2020 у справі № 826/16621/17, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18 від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, від 11.08.2021 у справі №826/7075/16.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

З огляду на матеріали справи сторонами узгоджено дату звільнення позивача 28 березня 2022 року. Так, позивач особисто в рапорті зазначила, що наполягає на даті звільнення 28 березня 2022 року, претензій щодо звільнення не має, а його керівництво проставило відповідні резолюції про погодження.

Рапорт про залишення без розгляду рапорту про звільнення позивач подавала вже після того як був розглянутий, задоволений та реалізований рапорт про звільнення шляхом видання наказу про звільнення ОСОБА_1 від 28 березня 2022 року №57 о/с.

Зважаючи на викладене суд доходить висновку, що наказ про звільнення позивача до закінчення, передбаченого законодавством строку попередження у дату, зазначену позивачем у рапорті про звільнення і погоджену уповноваженим органом, є правомірним.

Суд зауважує, що позивач звільнений зі служби в поліції за власним бажанням згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Суд зазначає, що аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю України.

Так, у статті 38 Кодексу законів про працю України, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному. Тож, звільнення працівника за власним бажанням у період його тимчасової непрацездатності є правомірним і не суперечить чинному законодавству.

Суд критично оцінює посилання позивача про те, що нею не було висловлено бажання звільнитися зі служби в органах поліції і рапорт на звільнення нею не було написано та подано, адже доказів щодо цього суду не надано. Так, рапорт про звільнення з поліції позивач написала власноруч, зазначивши дату, з якої має бажання звільнитися, вказала, що претензій щодо звільнення немає, трудову книжку та військовий квиток отримає в зручний для нього час.

Таким чином, доводи позивача, що волевиявлення позивача при написанні рапорту про звільнення не було, не знайшли свого підтвердження.

Крім того, зміна намірів позивача і її бажання служити в поліції, на що вона вказує у позові, після реалізованого її рапорту від 28 березня 2022 року оскаржуваним наказом №57 о/с від 28 березня 2024 року, який вичерпав свою дію, не є перешкодою для позивача знову поступити на службу у поліцію згідно із Законом №580-VIII.

Таким чином, відсутні правові підстави про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Київській області від 28 березня 2022 року №57о/с щодо звільнення ОСОБА_1 .

Ураховуючи, що позовна вимога позивача про поновлення на посаді є похідною від вимоги про скасування наказу про звільнення, вона також не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, зважаючи на основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач не довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, довів, що діяв у межах закону і не порушив прав позивача, що підтверджено доказами, які перевірено судом, а тому наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.