Справа № 640/23040/19
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 року у справі №640/23040/19 скасовано. Справу №640/23040/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) від 22.10.2019 року №447-к.

Поновлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області та в органах прокуратури з 23.10.2019 року.

Стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 965 589,24 грн (один мільйон дев`ятсот шістдесят п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять 24 коп.)

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Офіс Генерального прокурора, Дніпропетровська обласна прокуратура звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги апелянти мотивують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 17.09.2007 року по 22.10.2019 року обіймав різні посади в органах прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора №127-к від 20.07.2017 року ОСОБА_1 був призначений на посаду керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області.

Верховною Радою України 19.09.2019 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (набрав чинності з 25.09.2019 року), яким передбачено проведення процедури реформування органів прокуратури

Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року №221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, пунктом 5 якого визначено, що метою атестації є оцінка професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок), професійної етики та доброчесності прокурора.

Пунктами 9, 10 вказаного вище Порядку встановлено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку. Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

ОСОБА_1 15.10.2019 року до приймальні Генеральної прокуратури України подано заяву, датовану 11.10.2019 року, на ім`я Генерального прокурора про надання згоди щодо проведення перевірок на доброчесність з урахуванням вимог статті 62 Конституції України, статей 10-11 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини другої статті 6, статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїй заяві ОСОБА_1 просив запропонувати іншу роботу, а також надав згоду щодо переведення (призначення) на рівнозначну адміністративну посаду в Офісі Генерального прокурора (в тій прокуратурі, яка діятиме на правах обласної чи окружної на території Дніпропетровської області).

Надалі, наказом №447-к від 22.10.2019 року, який підписано Генеральним прокурором Рябошапкою Русланом Георгійовичем , звільнено ОСОБА_1 з посади керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі - Закон №1697-VII у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) з 22.10.2019 року.

В подальшому, листом Генеральної прокуратури України від 06.11.2019 року за №11/1/1-2495вих-19, ОСОБА_1 було повідомлено, що останнім було подано заяви до Офісу Генерального прокурора за невстановленою чинним законодавством формою та змістом, у зв`язку з чим Генерального прокурора було повідомлено про дану обставину, та на підставі чого останнім було прийнято рішення про відхилення поданих ОСОБА_1 заяв та про звільнення останнього з посади прокурора відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (тут і далі - Закон №113-IX у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Слід зазначити, що розгляд заяви ОСОБА_1 від 11.10.2019 року (зареєстрована 15.10.2019 року) відбувся вже після прийняття відповідачем-1 22.10.2019 року оскаржуваного наказу про його звільнення.

Із вказаних вище обставин можна дійти висновку, що фактичною підставою звільнення позивача з займаною посади стали обставини неподання останнім заяви, встановленої форми, про переведення до Офісу Генерального прокурора та проходження відповідної процедури атестації, що на переконання уповноваженого органу свідчило про його небажання продовжувати службу в Офісі Генерального прокурора та вказувало на незгоду з визначеною законом процедурою.

Позивач, вважаючи наказ №447-к від 22.10.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII з 22.10.2019 року протиправним, а свої права - порушеними, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом «Про прокуратуру» №1697-VII визначені правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до ст. 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 частини 1 статті 16 Закону №1697-VII встановлено, що незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до приписів частини 3 цієї статті, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

До Закону України «Про прокуратуру» внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Зокрема, в тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Також у Прикінцевих і перехідних положеннях Закону №113-IX визначені основні положення реформування органів прокуратури: проведення атестації, переведення на посаду тощо.

Так, згідно з пунктом 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

В подальшому вказаний пункт Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 року №1-р(ІІ)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України.

За приписами пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до пункту 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019 року (далі - Порядок №221), встановлена форма (додаток 2), строк (до 15.10.2019 року включно відповідно до пункту 10 розділу І) та порядок подачі заяви.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Вказані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Судом першої інстанції з пояснень відповідачів було встановлено, що саме у зв`язку із невідповідністю надісланої ОСОБА_1 заяви за своєю формою та змістом вимогам Порядку №221, зокрема, не зазначенням в ній інформації про його бажання пройти атестацію, відповідачем-1 розцінено як порушення підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX, що і обумовила прийняття Генеральним прокурором оскаржуваного наказу №447-к від 22.10.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області та органів прокуратури.

У свою чергу позивач у позові та своїх письмових поясненнях наполягає на тому, що Генеральний прокурор є неуповноваженою особою для прийняття оскаржуваного наказу, натомість такою особою є керівник регіональної (обласної) прокуратури.

Верховним Судом у пунктах 27-31 постанови від 18.04.2024 року у справі №640/23040/19 вказані наступні підстави повернення справи на новий розгляд - ненадання судами попередніх інстанцій оцінки ключовим доводам позивача, якими обґрунтовується протиправність оскаржуваного рішення, зокрема про протиправність оскаржуваного наказу з підстав прийняття його неуповноваженою особою.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення, ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора і адміністративну посаду керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області.

Пунктами 3 і 5 частини 1 статті 9 Закону №1697-VII визначені повноваження Генерального прокурора призначати на адміністративні посади та звільняти з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом. Генеральний прокурор призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 51 Закону №1697-VII Генеральний прокурор є уповноваженою особою, яка в установленому цим Законом порядку приймає рішення про звільнення прокурора з посади стосовно прокурорів Офісу Генерального прокурора.

Згідно з частиною 1 статті 41 Закону №1697-VII звільнення прокурора з адміністративних посад, передбачених пунктами 2-10 частини 1 статті 39 цього Закону (а саме: заступника Генерального прокурора, керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; заступника керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; керівника обласної прокуратури; першого заступника керівника обласної прокуратури; заступника керівника обласної прокуратури; керівника підрозділу обласної прокуратури; заступника керівника підрозділу обласної прокуратури) та пунктами 1-3 частини 3 статті 39 цього Закону (а саме: заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; першого заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури) Закону №1697-VII здійснюється Генеральним прокурором.

Натомість повноваження керівника обласної прокуратури призначати на посади та звільняти з посад прокурорів обласних та окружних прокуратур у встановленому Законом порядку передбачені пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону №1697-VII.

У пункті 2 частини 2 статті 51 Закону №1697-VII зазначено, що керівник обласної прокуратури є уповноваженою особою, яка приймає рішення про звільнення прокурорів відповідної обласної прокуратури та прокурорів окружних прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 41 Закону №1697-VII звільнення прокурора з адміністративних посад, передбачених пунктами 11-15 частини 1 статті 39 цього Закону, а саме: керівника окружної прокуратури; першого заступника керівника окружної прокуратури; заступника керівника окружної прокуратури; керівника підрозділу окружної прокуратури; заступника керівника підрозділу окружної прокуратури, - здійснюється керівником обласної прокуратури в окружних прокуратурах, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури, з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

З аналізу вищевикладених правових норм висновується, що звільнення прокурора з адміністративної посади керівника окружної прокуратури здійснюється керівником відповідної обласної прокуратури.

Зазначені вище норми відповідають підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, яким передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Таким чином, доводи позивача про прийняття рішення про звільнення і видання спірного наказу неуповноваженою особою - Генеральним прокурором замість керівника регіональної (обласної) прокуратури, є обґрунтованими.

Доводи відповідачів про те, що оскільки ОСОБА_1 призначено на посаду керівника Криворізької? місцевої? прокуратури №1 Дніпропетровської? області Генеральним прокурором України на підставі Закону №1697-VII у редакції, що діяла до 25.09.2019 року, то і звільнення такої особи здійснюється Генеральним прокурором, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до Закону №1697-VII у редакції, що діяла до 25.09.2019 року, звільнення з посади прокурора місцевої прокуратури, відповідно до п.2.ч.2 ст.51 Закону, належало до повноважень керівника регіональної прокуратури, а звільнення з адміністративної посади керівника місцевої прокуратури - Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України (ч.1 ст.41 Закону).

Станом на дату звільнення ОСОБА_1 зазначені вище норми були викладені у новій редакції - звільнення з посади прокурора окружної прокуратури і з адміністративної посади керівника окружної прокуратури (словами «окружної» замінені у тексті Закону №1697-VII слова «місцевої») належить до компетенції керівника обласної прокуратури (словами «обласної» замінені у тексті Закону №1697-VII слова «регіональної»).

Підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX містить положення про звільнення з посад прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, відповідно Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури за умови неподання у встановлений строк заяви про переведення та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Водночас, зазначена норма не місить вказівку про те, до чиїх повноважень (Генерального прокурора чи керівника регіональної прокуратури) належить звільнення з адміністративної посади керівника місцевої прокуратури.

Відтак, Генеральний прокурор не мав повноважень на видання та підписання наказу Генерального прокурора №447-к від 22.10.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області у зв`язку з неподанням ним у встановлений строк заяви про переведення та про намір пройти атестацію, адже наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та пункту 4 частини 1 статті 41 Закону №1697-VII мав бути виданий керівником обласної (регіональної) прокуратури. Тобто звільнення ОСОБА_1 є неправомірним.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу на адміністративній посаді керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області, яку в подальшому перейменовано в Криворізьку південну окружну прокуратуру.

Так, поновлення позивача на «рівнозначній» посаді в межах територіальної юрисдикції Дніпропетровської обласної прокуратури, тобто на посаді, яку він не обіймав до звільнення суперечить частині 1 статті 235 КЗпП України.

Крім того, відповідно до Закону №113-IX передумовою переведення позивача на посаду керівника будь-якої окружної прокуратури є виключно успішне проходження процедури атестації.

З огляду на викладене, не підлягає задоволенню вимога позивача про поновлення ОСОБА_1 в межах територіальної юрисдикції Дніпропетровської обласної прокуратури в органах прокуратури та на адміністративній посаді рівнозначній тій, з якої його було звільнено наказом №447-к від 22.10.2019 року.

Водночас, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області.

Так, в разі відсутності посади, яку позивач обіймав перед звільненням (з об`ємом повноважень, які існували на дату звільнення), відповідач повинен виконати рішення суду про його поновлення на цій посаді, а тоді вирішувати питання про його подальше працевлаштування з урахуванням відповідних змін в організації праці.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року №95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зважаючи на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

При цьому, вбачається неможливість встановити день фактичного поновлення позивача на посаді шляхом прийняття про це відповідного наказу відповідачем на виконання рішення суду, тому вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період вимушеного прогулу до моменту його фактичного поновлення на посаді підлягає до часткового задоволення, а саме шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня, наступного за днем звільнення, до дня прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді.

Отже, вимушений прогул позивача тривав з 23.10.2019 року (наступний день після звільнення) по 14.08.2024 року (день прийняття судом рішення про поновлення на посаді) та становить робочих днів, а саме: за період з 23.10.2019 року по 31.12.2019 року - 49 робочих днів; за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 251 робочий день; за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 250 робочих днів; за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року - 257 робочих днів; за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року - 260 робочих днів; за період з 01.01.2024 року по 14.08.2024 року - 167 робочих днів.

Відповідно до листа Дніпропетровської обласної прокуратури від 07.04.2021 року №21-289 вих21 загальна сума заробітної плати ОСОБА_1 за останні два повні місяці роботи, що передували звільненню становить 39 821,50 грн, у тому числі за 4 дні серпня 2019 року у сумі 6 564,16 грн, за 21 день вересня 2019 року у сумі 33 257,34 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 592,86 грн (39 821,50 грн. / 25 робочих днів)

Враховуючи викладене, середній заробіток, що належить стягнути з відповідача-2 на користь позивача за 1 234 дні вимушеного прогулу становить 1 965 589,24 грн. (1234 робочих днів х 1 592,86 грн).

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.