Справа № 520/3895/24
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 р. Справа № 520/3895/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Чалого І.С. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 (суддя: Шевченко О.В., м. Харків) по справі № 520/3895/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо погодження звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про погодження звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

В обґрунтування позовних вимог послалася на протиправні дії відповідача, які полягають у відмові погодити її звільнення з військової служби на підставі рапорту, який ОСОБА_1 подала, керуючись підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи (батька чоловіка)). Вказана відмова мотивована наявністю у особи, яка потребує догляду рідної доньки, а також відсутністю у молодшого сержанта ОСОБА_1 обов`язку доглядати за батьком чоловіка, враховуючи норми Сімейного кодексу України. Стверджує, що необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І групи є самостійною підставою, яка надає військовослужбовцю право на розірвання контракту та звільнення з військової служби відповідно до вказаної вище норми. При цьому, позивач зауважує, що наведені обставини щодо наявності у батька чоловіка І групи інвалідності та потреба в його постійному догляді підтверджуються наданими до відповідача разом з рапортом документами, зокрема, висновком Лозівської МСЕК, зазначеному у довідці до акту огляду МСЕК від 17.11.2023 та актом № 14 про встановлення факту здійснення догляду за особами з інвалідністю І чи ІІ групи та особами, які потребують додаткового догляду від 19.12.2023. З урахуванням викладеного, вважає, що належним способом захисту її порушеного права в даному випадку буде зобов`язання відповідача прийняти рішення про погодження її звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року по справі № 520/3895/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо погодження звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт позивача про звільнення з військової служби від 20 листопада 2023 року з підстав абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат на правничу (правову) допомогу.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована неможливістю звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лишу у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Разом з цим, як стверджує апелянт, відповідно до наданих разом з рапортом документів, слідує, що ОСОБА_2 має сина ОСОБА_3 та доньку ОСОБА_4 , які відповідно до приписів ст. 202 Сімейного кодексу України зобов`язані піклуватися про свого батька. Зауважує, що проходження військової служби сином ОСОБА_3 та наявність ІІ групи інвалідності у доньки ОСОБА_4 не звільняє їх від обов`язків, передбачених ст. 172 та главою 17 Сімейного кодексу України, та одночасно не може перекладати тягар виконання таких обов`язків на неспоріднену особу - ОСОБА_1 ..

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції, виходячи за межі позовних вимог, обрав неефективний за даних обставин справи спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки послався в резолютивній частині рішення на норму права (пункт 3 частини 5 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу»), яка відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 була викладена в новій редакції, відтак не може бути застосована до спірних правовідносин.

Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з військовим квитком серії НОМЕР_4 від 03 квітня 2018 року молодший сержант ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 (а.с. 37-44) .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 23 вересня 2023 року ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_3 (а.с. 54).

Довідкою Військової частини НОМЕР_7 від 16.11.2023 підтверджено, що ОСОБА_3 з 17 жовтня 2023 року перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_7 .

Актом №2193 від 19.12.2023, виданим КП «Жилкомсервіс» Первомайської міської ради Харківської області, підтверджується те, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з вересня 2023 року.

Згідно з висновком ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Первомайська центральна районна лікарня» від 07.05.2023 ОСОБА_4 , яка згідно зі свідоцтвом про народження від 19.01.1978 серії НОМЕР_8 є донькою ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи та проживає разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з вересня 2023 року.

20 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до командира Військової частини НОМЕР_5 з рапортом, в якому просила звільнити її з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю одного з батьків чоловіка з числа осіб з інвалідністю І групи, який потребує постійного догляду, з наданням, зокрема, довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 706761 від 07.11.2023, довідки з Первомайської центральної районної лікарні про порушення функцій організму ОСОБА_2 (а.с. 46-47).

Командиром Військової частини НОМЕР_5 рапорт позивача з додатками направлено для погодження до Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 48).

Листом №1808/1/80 від 21.01.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 не погоджено у зв`язку з наявністю у особи, яка потребує догляду ( ОСОБА_2 ), рідної доньки, а також відсутністю у молодшого сержанта ОСОБА_1 обов`язку доглядати за ОСОБА_2 , враховуючи норми Сімейного кодексу України (а.с. 45).

Вважаючи протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо непогодження звільнення позивача на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відмова Військової частини НОМЕР_1 , оформлена листом, не відповідає загальним вимогам, які висуваються до актів індивідуальної дії, оскільки взагалі не містить в собі мотивування та обґрунтування щодо порушеного позивачем питання. При цьому, суд першої інстанції, зауважив, що Закон №2232 не передбачає доведення відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I групи, окрім військовослужбовця, у разі звільнення з військової служби з підстав абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232.

З цих підстав суд першої інстанції визнав протиправною відмову відповідача щодо погодження звільнення позивача з військової служби на підставі абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт позивача про звільнення з військової служби від 20 листопада 2023 року на підставі вказаної норми.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 за № 2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема:

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду (абзац 4);

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною (абзац 5);

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи (абзац 6);

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абзац 7).

Статтею 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 за № 2961-IV передбачено, що залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності. Перша група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від міри втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягів потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або диспансерному нагляді. До підгрупи Б першої групи інвалідності належать особи з високою мірою втрати здоров`я, значною залежністю від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій і які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Так, як зазначалось вище, 20.11.2023 позивач подала рапорт, в якому просила звільнити її з військової служби на підставі абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

До рапорту ОСОБА_1 додала, серед іншого, довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 706761 від 07.11.2023, з яких вбачається, що ОСОБА_2 (батько чоловіка) є особою з інвалідністю І «Б» групи та потребує стороннього догляду.

За результатами розгляду вказаного рапорту командиром Військової частини НОМЕР_1 було відмовлено позивачу в погодженні її звільнення з наведених нею підстав, з огляду на відсутність документального підтвердження відсутності інших осіб, які можуть або відповідно до закону зобов`язані здійснювати догляд за ОСОБА_2 (враховуючи наявність у останнього рідної доньки).

Вказане твердження відповідача колегія суддів вважає безпідставним, оскільки обставини щодо наявності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за особою з інвалідністю фактично передбачені абзацом 7 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232, зміст якого наведено вище. В той час як ОСОБА_6 у рапорті посилалася на абзац 6 вказаної норми, яким передбачено право на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи, не пов`язане з наявністю чи відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати догляд за такою особою.

Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, Закон №2232 не передбачає доведення відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I групи, окрім військовослужбовця, у разі звільнення з військової служби з підстав абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232.

Визначальним в даному випадку є саме підтвердження факту необхідності здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Відповідно до приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У вказаній статті закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Суб`єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, знаючи, що адміністративний суд керуватиметься ними у разі оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності. Законодавче закріплення цих критеріїв-принципів також дає можливість фізичній чи юридичній особі сформувати уявлення про якість та природу належних рішень чи дій, які вона має право очікувати від суб`єкта владних повноважень.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій, є, зокрема, критерій законності, відповідно до якого суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб`єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Отже, загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію відповіді відповідача на рапорт ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції встановлено, що командиром Військової частини НОМЕР_1 не наведено жодних висновків з приводу наявності чи відсутності у позивача права на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи та, відповідно, не досліджено наданих ОСОБА_1 разом з рапортом документів. Вказано лише на неможливість звільнення позивача з військової служби з підстав абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232.

З урахуванням викладеного, враховуючи необґрунтованість та невмотивованість відмови відповідача, колегія суддів вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія суддів враховує, що відповідач у спірних правовідносинах не здійснив належного розгляду поданого позивачем рапорту та не дослідив, додані до нього документи, та, як наслідок, не прийняв обґрунтоване рішення, з урахуванням усіх обставин та наявних матеріалів.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

У цій справі, враховуючи те, що поданий ОСОБА_1 рапорт не було розглянуто належним чином, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з підстав абзацу шостого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів, а отже вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції, виходячи за межі позовних вимог, обрав не ефективний за даних обставин справи спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки послався в резолютивній частині рішення на норму права (пункт 3 частини 5 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу»), яка відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 була викладена в новій редакції, відтак не може бути застосована до спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана норма була чинною на момент прийняття спірної відмови Військової частини НОМЕР_1 щодо погодження звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Щодо позовних вимог в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення позивачем з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).

Відповідно до ч.3, 4 ст.143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5ст.134 КАС України).

Згідно з ч.6 ст.135 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7ст.135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у даній справі здійснювалося адвокатом Афанасьєвим С.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 17.11.2023.

На підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано до позовної заяви копії акту приймання-передачі наданих послуг від 09.02.2024 та квитанції від 09.02.2024 до Договору від 17.11.2023.

У акті прийому-передачі наданих адвокатських послуг від 09.02.2024 зазначено, що адвокатом позивачу було надано наступні послуги:

- первісна консультація клієнта щодо наявності підстав для звільнення з військової служби - 3000,00 грн.;

- складання рапорту ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби - 1000,00 грн.;

- складання та подання до Харківського окружного адміністративного суду адміністративного позову до Військової частини НОМЕР_1 щодо визнання відмови у погодженні звільнення протиправною - 6000,00 грн..

Загальна вартість послуг з правової допомоги складає 10000,00 грн..

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 23.04.2019 по справі №826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу до 3000 грн., суд першої інстанції, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, виходив з обґрунтованості такої суми витрат, яка підлягає стягненню за рахунок Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, позивач надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем адвокату.

Так, дослідивши подані заявником докази, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката є завищеним та не є співмірним із складністю справи та з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), а також обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості відшкодування витрат у сумі 3000,00 грн, пов`язаних з первісною консультацією, та 1000,00 грн. за складення рапорту, оскільки останні не є витратами в розумінні статті 134 КАС України. Такі послуги стосуються процедури звільнення позивача з військової служби, а не витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Крім того, слід враховувати, що дана справа відноситься до справ незначної складності і була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), судові засідання у справі не проводились.

Разом з цим, при остаточному розрахунку суми, яку слід стягнути на користь позивача з відповідача, слід враховувати положення частини 3 статті 139 КАС України, відповідно до яких, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 3000 грн., який є співмірним та пропорційним відносно виконаної адвокатом роботи та відповідає висновкам суду апеляційної інстанції, прийнятими за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 по справі № 520/3895/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді І.С. Чалий Т.С. Перцова