Справа № 523/22284/23
Суддя: Барвенко В. К.
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/504/44/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2024смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді -Барвенко В.К.,

секретаря Білаш О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, в порядку спрощеного провадження, адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: інспектор взводу 1 роти 7 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Кіров Сергій Сергійович (65114, м. Одеса, Академіка Корольова, 5) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1045916 від 30.11.2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2023 року визначено головуючого суддю Середу І.В.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2023 року адміністративну справу направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Київського районного суду міста Одеси.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2024 року визначено головуючого суддю Петренко В.С.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.02.2024 року адміністративну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.02.2024 року адміністративну справу направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Комінтернівського районного суду Одеської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2024 року визначено головуючого суддю Барвенко В.К.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Розгляд даної адміністративної справи проводити в порядку та за правилами ст. 286 КАС України.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.03.2024 року відкрито спрощене провадження у справі.

Сторони повідомлені про дату час та місце проведення судового розгляду, відповідно до ст. 205 КАС України суд вважав можливим розгляд справи за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 30.11.2023 року поліцейським УПП в Одеській області Кіровим С.С. складено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді адміністративного штрафу у сумі 340 грн. за фактом адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 122 КУпАп у відношенні ОСОБА_1 , за те, що він 30.11.2023 о 23:26:38 у м. Одесі, по вул. Генуезькій 1А, керуючи автомобілем БМВ, д/з НОМЕР_2 , перетнув острівець, який поділяє транспортні потоки попутних напрямків п.п.1.16.2 дод. 2, чим порушив п. 8.5.1 ПДР (порушення вимог горизонтальної дорожньої розмітки).

Позивач стверджує, що діючими правилами не заборонено перетин лінії 1.16.2, він не керував транспортним засобом, а тільки перебував у ньому, особа яка залишила автомобіль у забороненому місці зовсім інша.

Крім того, позивач послався на відсутність інших доказів, окрім постанови про адміністративне правопорушення, якими би було зафіксовано сам факт правопорушення.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється КУпАП, ст.7 якого визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності.

Положеннями ст.245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Суд зазначає, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

А притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Частиною 1 статті 122 КУпАП встановлено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 2.3 Правил дорожнього руху передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Пунктом 8.1 встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 8.5, 8.5.1 передбачено, що дорожня розмітка (додаток 2) поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Пункт 8.5.1. встановлює, що горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 1 розділу 34 цих Правил.

Горизонтальна розмітка має таке значення: пункти 1.16.1-1.16.3 - позначає напрямні острівці в місцях поділу, розгалуження або злиття транспортних потоків.

Лінія дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей. Лінію 1.1 перетинати забороняється. Якщо лінією 1.1 позначено місце стоянки, майданчик для паркування або край проїзної частини, суміжний з узбіччям, цю лінію перетинати дозволяється.

Згідно з пп. 7.2.1 (в) ДСТУ 2587:2010 «БЕЗПЕКА ДОРОЖНЬОГО РУХУ. РОЗМІТКА ДОРОЖНЯ. Загальні технічні вимоги. Методи контролювання. Правила застосування» дорожню розмітку за номером 1.1 застосовують зокрема для позначення краю проїзної частини (крайова лінія), меж покриття (напрямного острівця, острівця безпеки тощо), в`їзд на який заборонено.

Враховуючи викладене суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що чинним законодавством не передбачена заборона проїзду горизонтальної розмітки, яка позначає межи острівця безпеки, передбаченої п. 1.16.2 ПДР.

Пунктом 1.9 Правил встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Разом з тим, як передбачено пунктом 1.10 ПДР, острівець безпеки - технічний засіб регулювання дорожнього руху на наземних пішохідних переходах, конструктивно виділений над проїзною частиною дороги та призначений як захисний елемент для зупинки пішоходів під час переходу проїзної частини дороги. До острівця безпеки належить частина розділювальної смуги, через яку пролягає пішохідний перехід.

Тобто, мета острівця безпеки слугує для зупинки пішоходів, що виключає рух по зазначеній ділянці та зупинку транспортних засобів, що також вбачається з п. 4.9 ПДР, яким передбачено, що у таких місцях пішоходи, які не встигли закінчити перехід проїзної частини дороги одного напрямку, повинні перебувати на острівці безпеки або лінії, що розділяє транспортні потоки протилежних напрямків, а у разі їх відсутності - на середині проїзної частини і можуть продовжити перехід лише тоді, коли це буде дозволено відповідним сигналом світлофора чи регулювальника та переконаються в безпеці подальшого руху.

Разом із тим, суд звертає увагу на наступне:

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови (графа 7), до постанови додаються пвр 470409.

Однак відповідач надаючи відзив на позов, відомості з даного технічного приладу фіксації адміністративного правопорушення до матеріалів справи не долучив, та у своєму відзиві навіть не посилався на цей доказ що свідчить про відсутність будь-яких доказів, отриманих в порядку, визначеному чинним законодавством України, щодо вчинення водієм адміністративного правопорушення.

Таким чином, при розгляді адміністративної справи працівником поліції обґрунтування вини позивача сформовано лише на підставі власного сприйняття події без підтвердження будь-якими об`єктивними та неупередженими доказами (показання свідків, відеофіксація тощо).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Сама по собі постанова у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності доказів на підтвердження викладених у ній обставин, не може достовірно свідчити про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України.

Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/73700340).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржувану постанову у частині застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КпАП України належить скасувати та провадження у справі про адміністративне правопорушення у цій частині закрити.

В п. 58 Рішення у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Судові витрати:

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта).

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката визначено ч. 5 ст. 134 КАС України. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012№ 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями ст. 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Так, позивач в суді першої інстанції просив відшкодувати йому за рахунок відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 1 000, 00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач не вказував своїх міркувань з приводу витрат на правничу допомогу позивачу.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Дослідивши надані позивачем документи, враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним із виконаними адвокатом роботами (послугами).

Суд звертає увагу, що дана справа не відноситься до категорії складних, судова практика в даній категорії справ є усталеною.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, предмет позову, його ціну та складність спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн. є співмірним.

Наведене узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 та інших.

Судовий збір в сумі 536,80 грню також слід стягнути з відповідача на користь позивача, оскільки його сплата повністю доведена матеріалами справи.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 139, 241, 257-262, 293-295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову ЕНА № 1045916 від 30.11.2023 року складену поліцейським УПП в Одеській області, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч.1 КУпАп.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) за рахунок державних (бюджетних) асигнувань витрати на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Барвенко В. К.