Справа № 260/2259/23
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2024 року м. Ужгород№ 260/2259/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судового засідання - Пішта І.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивач не з`явився,

представник позивача Гомза В.І.,

представник відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

1) визнати протиправним наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2022 року № 316;

2) скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2022 року № 316;

3) у разі необхідності вийти за межі позовних вимог, згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року за №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ІНФОРМАЦІЯ_2 . 14.03.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач був знятий з резервного обліку запасу (ОР - 1) та того ж дня був мобілізований. Тобто до 13.03.2022 року позивач вважається таким, що перебував у резервному обліку запасу (статус військовозобов`язаний, а не мобілізований), що підтверджується обліковою карткою до військового квитка серії НОМЕР_3 . Вказує, що йому стало відомо про наявність наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 316 від 01.08.2022 року, яким внесено зміни до наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 № 74 від 14.03.2022 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині дати мобілізації. Позивач вважає вказаний наказ протиправним, так як до 13.03.2022 перебував на резервному обліку в запасі та був направлений для проходження військової служби 14.03.2022.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

26 квітня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні таких. Зазначає, що 03.03.2022 року позивач самостійно та за власним волевиявленням з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачем було доведено до відома позивача, що останній призивається на військову службу за мобілізацією відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» та ознайомлено із порядком проходження військової служби. Таким чином, 03.03.2022 року позивач був призваний відповідачем на військову службу під час мобілізації та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 . Даний факт підтверджується наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 74 від 14.03.2022 року та додатком №11 до нього. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 316 від 01.08.2022 року були внесені зміни до п. 1.1 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 74 від 14.03.2022р., а саме: військовозобов`язаних, які були направлені в військових частину НОМЕР_4 за іменним списком додаток №11 вважати такими, що призвані за мобілізацією 03 березня 2022 року. Крім того вказує, що зі змісту додатку № 11 команду військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до поіменного списку прийняв підполковник військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 03.03.2022 року, а не 14.03.2022. З огляду на вказане просить відмовити у задоволенні позову.

02 травня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив, згідно якої заперечує щодо доводів наведених відповідачем та вважає їх безпідставними, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 19 травня 2023 року ухвалено розглядати адміністративну справу №260/2259/23 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.09.2023 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду, закрито підготовче провадження в даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зокрема, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 03 березня 2022 року за №36 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 прийнято на посаду старшого стрільця відділення контрдиверсійної боротьби взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_4 . Згідно вказаного наказу вважається, що ОСОБА_1 з 03 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

У відповідності до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №74 від 14.03.2022 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» та іменного списку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 №4247 від 14.03.2022 (додаток 11) рядового ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в складі військової частини НОМЕР_4 .

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №316 від 01.08.2022 «Про зміни до наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» внесено такі зміни до п. 1.1 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №74 від 14.03.2022: військовозобов`язаних, які були направлені в військову частину НОМЕР_4 за іменним списком додаток 11, вважати такими, що призвані за мобілізацією 03 березня 2022 року.

Позивач, вважаючи протиправним наказ відповідача №316 від 01.08.2022 «Про зміни до наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації», звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з ч.2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до статті 106 частини 1 пункту 20 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Станом на час виникнення спірних правовідносин та станом на час розгляду цієї адміністративної справи судом, воєнний стан в Україні триває.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 вирішено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - Указ № 69/2022).

Відповідно до пункту 4 Указу № 69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (тут і далі Закон №3543-ХІІ, в редакції станом на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із статтею 4 частиною 2 Закону №3543-ХІІ встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до статті 4 частин 5 та 6 Закону №3543-ХІІ передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції на момент виникнення правовідносин, далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу піл час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач у даній справі стверджує, що він був мобілізований відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №74 від 14.03.2022 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» та іменного списку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 №4247 від 14.03.2022.

Натомість судом встановлено, що в адміністративній справі №260/2091/22 позивач у позовній заяві вказує, що прийнятий до сил територіальної оборони ЗСУ в 101 бригаду територіальної оборони в/ч НОМЕР_5 в АДРЕСА_2 та зарахований до списків особового складу частини відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_5 за №36 від 03.03.2022 року.

В адміністративній справі №260/2091/22 судом встановлено, що ОСОБА_1 був призваний для проходження військової служби за його власним волевиявленням, 03.03.2022 року позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 для вступу на військову службу за мобілізацією.

Відповідно до наявної у матеріалах справи №260/2091/22 заяви ОСОБА_1 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач просив призначити його для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 . Також у заяві зазначив, що з порядком проходження військової служби ознайомлений, скарг на стан здоров`я не має.

Отже, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було доведено до відома позивача, що останній призивається на військову службу за мобілізацією відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» та ознайомлено із порядком проходження військової служби.

Як вже встановлено судом та підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 03 березня 2022 року за №39 (по стройовій частині) ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» на посаду старшого стрільця відділення контрдиверсійної боротьби взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_4 та з 03 березня 2022 року прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків.

З огляду на вказані обставини, суд приходить висновку, що позивач був мобілізований 03.03.2022, що і слугувало підставою для внесення змін відповідачем оскаржуваним наказом №316 від 01.08.2022 до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №74 від 14.03.2022 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації».

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.2015 року у справі №21-5361а15 та від 01.12.2015 року у справі №21-3222а15.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 р. № 2138а15. Так Верховний Суд вказав, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 та від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18.

Водночас суд зазначає, що в межах даної справи позивачем жодним чином не обгрунтовано чим наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №316 від 01.08.2022 «Про зміни до наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» порушив його права та інтереси, як і не подано доказів для встановлення судом таких порушень.

Тобто судом не встановлено, а позивачем не доведено факту порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявності в позивача суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано даний позов.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час судового розгляду не встановлено обставини щодо порушення відповідачем прав, свобод та інтересів позивача, а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими, суперечать вимогам закону та не відповідають обставинам справи, що підтверджується належними та допустимими доказами та у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 21.11.2024 року.