Справа № 640/38437/21
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.11.2021 №2600-0205-8/172868;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію з 21.10.2021 за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»" від 05.11.1991 №1789-XII, з доповненнями, згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-11, з розрахунку 90% від розміру заробітної плати, з урахуванням довідки про заробітну плату (оклад, надбавка за вислугу років) для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" , видану Офісом Генерального прокурора від 26.10.2021 №21-850зп, без обмеження максимального розміру, з одночасною видачею пенсійного посвідчення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду у місті Києві, оформлене листом від 01.11.2021 №2600-0205-8/172868, про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у місті Києві зарахувати до стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", половину періоду навчання в Донецькому державному університеті відповідно до диплома НОМЕР_1 від 30.06.1999. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.10.2021 про призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", з урахуванням позиції суду та зарахованого цим судовим рішенням періоду навчання ОСОБА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що, згідно наданих позивачем документів, стаж роботи на посадах, які зараховуються до вислуги років, становить 23 роки 3 місяці 20 днів. Періоди роботи, які ввійшли до розрахунку вислуги років: з 01.07.1998 по 29.12.2006, з 28.12.2006 по 11.12.2012, з 11.12.2012 по 07.10.2013 та з 07.10.2013 по 21.10.2021. До вислуги років не зарахований, зокрема, період навчання згідно диплому НОМЕР_1 в Донецькому державному університеті, оскільки, в додатку до диплома не вказана форма навчання та вбачається робота в період навчання. Враховуючи зазначене, в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» відсутні правові підстави. Також, апелянт зазначає, позовна вимоги щодо здійснення призначення пенсії за вислугу років без обмеження її розміру є передчасною, оскільки, позивачу розмір пенси не нарахований та відповідач не обмежував призначений розмір пенсії. Крім того, апелянт вказує, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог виходячи 90 % від середнього заробітку, в той час, коли чинним законодавством передбачено 60 %.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .

21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії, згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру".

01 листопада 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглянуто заяву про призначення пенсії та прийнято рішення, оформлене листом від 01.11.2021 №2600-0205-8/172868, яким відмовлено у призначення пенсії.

В листі зазначено, що, згідно наданих ОСОБА_1 документів, стаж роботи на посадах, які зараховуються до вислуги років, становить 23 роки 3 місяці 20 днів. Періоди роботи, які ввійшли до розрахунку вислуги років: з 01.07.1998 по 29.12.2006, з 28.12.2006 по 11.12.2012, з 11.12.2012 по 07.10.2013 та з 07.10.2013 по 21.10.2021. До вислуги років не зарахований, зокрема, період навчання згідно диплому НОМЕР_1 в Донецькому державному університеті, оскільки в додатку до диплома не вказана форма навчання та вбачається робота в період навчання. Для зарахування до вислуги років вказаного періоду рекомендовано надати уточнюючу довідку з навчального закладу.

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частині 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла до 01 жовтня 2011 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" №3668-VІ, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ. Зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

Починаючи з 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI.

У відповідності до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 2 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI передбачено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, Головне управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 01 листопада 2021 року №2600-0205-8/172868 відмовило ОСОБА_1 у призначення пенсії, згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI.

Відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач вказав, що стаж роботи на посадах, які зараховуються до вислуги років, становить 23 роки 3 місяці 20 днів.

Водночас, Головне управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві зазначило, що періоди роботи, які ввійшли до розрахунку вислуги років: з 01.07.1998 по 29.12.2006, з 28.12.2006 по 11.12.2012, з 11.12.2012 по 07.10.2013 та з 07.10.2013 по 21.10.2021. До вислуги років не зарахований, зокрема, період навчання згідно диплому НОМЕР_1 в Донецькому державному університеті, оскільки в додатку до диплома не вказана форма навчання та вбачається робота в період навчання.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №428/11348/16-а висловив правову позицію, згідно якої, під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

Так, на час роботи ОСОБА_1 на прокурорських посадах чинними були, зокрема, положення частини 6 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, якими було передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Колегія суддів звертає увагу, що вищевказане положення не містить вимоги, що до вислуги років, яка дає право на пенсію, зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах виключно денної форми навчання.

Крім того, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, навчання позивача в Донецькому державному університеті надало йому на роботу за спеціальністю в органах прокуратури.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що половина періоду навчання позивача в Донецькому державному університеті, відповідно до диплома НОМЕР_1, підлягає зарахуванню до стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду у місті Києві, оформлене листом від 01.11.2021 №2600-0205-8/172868, про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Щодо доводів апелянта про те, що позовна вимоги щодо здійснення призначення пенсії за вислугу років без обмеження її розміру є передчасною, оскільки, позивачу розмір пенси не нарахований та відповідач не обмежував призначений розмір пенсії, а також, доводів про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог виходячи 90 % від середнього заробітку, в той час, коли чинним законодавством передбачено 60 %, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про призначення пенсії з розрахунку 90% від розміру заробітної плати, з урахуванням довідки про заробітну плату (оклад, надбавка за вислугу років) для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру", видану Офісом Генерального прокурора від 26.10.2021 №21-850зп, без обмеження максимального розміру, не підлягають задоволенню, у зв`язку з передчасністю.

При цьому, судом першої інстанції зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21.10.2021 про призначення пенсії, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням позиції суду та зарахованого цим судовим рішенням періоду навчання ОСОБА_1 .

Отже, вищевказані доводи апелянта щодо відсоткового розміру пенсії та обмеження такого розміру пенсії є передчасними, оскільки, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача у цих частинах.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.