Справа № 240/31527/23
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/31527/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос Оксана Валентинівна

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

18 листопада 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2023 року позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову у призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 29.05.2024 визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, викладені у заявах від 13.05.2024 та від 17.05.2024. Залишив без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументами апеляційної скарги зазначає, що після набрання законної сили рішенням суду у справі №240/7967/22, яким покладено на відповідача обов`язок повторно розглянути його заяву про призначення пенсії з урахуванням висновків суду та безумовно врахувати факт постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, відповідач ухиляється від виконання судового рішення.

Вважає, що норми ст. 122 КАС Украни не підлягають застосуванню у разі протиправної тривалої бездіяльності компетентних органів влади при призначенні та виплаті пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії за віком здійснено структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та 03.01.2023 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796, у зв`язку з не підтвердженням факту постійного проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 3 роки.

Заслухавши суддю - доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 позовну заяву залишено без руху для надання позивачем заяви про поновлення пропущеного строку звернення з позовом.

На виконання вимог ухвали позивач подав заяви, в яких посилається на систематичні відмови у призначенні пенсії від 03.08.2022 та 03.01.2023 після набрання законної сили рішенням суду у справі №240/7967/22, яким покладено на відповідача обов`язок повторно розглянути його заяву про призначення пенсії з урахуванням висновків суду та безумовно врахувати факт постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення. Вказує, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно з ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа: 1) дізналася або 2) повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.02.2021 у справі № 800/30/17 (99901/328/18) зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Слід також зазначити, що у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду дійшов наступного висновку щодо застосування строку звернення до суду: для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Згідно ч.3 та 4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою щодо призначення пенсії за вислугою років.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 03.01.2023 про відмову у призначенні пенсії.

Про прийняття вказаного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області, відповідач повідомив позивача листом від 05.01.2023, який відповідно до реєстру відправлених листів ГУПФУ в Житомирській області №954, був направлений на адресу позивача 10.03.2023.

Разом з тим, відповідно до поштового штампу на конверті, в якому надійшла позовна заява, така подана позивачем 31.10.2023.

Отже, з позовною заявою про оскарження відмови ГУПФУ в Житомирській області у призначенні пенсії позивач звернувся до суду 31.10.2023, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду.

Судом першої інстанції запропоновано позивачу подати клопотання про поновлення строку звернення до суду, однак позивачем надано клопотання про поновлення строків звернення до адміністративного суду у вищезазначеній частині позовних вимог, разом з тим, жодних обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем не зазначено, як і не надано доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

При цьому, суд першої інстанції вважав необґрунтованими посилання позивача на невиконання відповідачем рішення суду у справі №240/7967/22, яким покладено на відповідача обов`язок повторно розглянути його заяву про призначення пенсії з урахуванням висновків суду жодним чином не вказує на поважність причини пропуску строку для звернення до суду з вказаним позовом.

Тобто, не реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Отже, не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Водночас, позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.