Справа № 160/14129/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 160/14129/24
Суддя І інстанції Єфанова О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати незаконною та протиправною вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5086-0436/6 від 09.02.2024 року, а саме про сплату заборгованості (недоїмки) єдиного внеску у сумі 5594,36 грн. та скасувати її.

В обґрунтування позовних вимог посилається на протиправність оскаржуваної вимоги, оскільки вважає, що з 2018 року підприємницьку діяльність вона не здійснювала, відповідно і доходів від такої діяльності не отримувала. Позивач вказує, що у період з 2014 і дотепер вона офіційно працевлаштована і ЄСВ відраховує її роботодавець.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги. Вказує що суд помилково відхилив доводи викладені у позовній заяви з приводу того що вона в період, за який їй нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, не здійснювала такої діяльності, оскільки перебувала у трудових відносинах з іншим підприємством, котре сплачувало внесок з її заробітної плати.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просить відмовити у її задоволенні та залити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 9 лютого 2023 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5086-0436/6, а саме про сплату заборгованості (недоїмки) єдиного внеску у сумі 5594,36 грн. (за 1 та 2 квартали 2018 року).

Позивач здійснила сплату єдиного внеску у сумі 5594,36 грн., штрафу у розмірі 1638,12 грн., пені у розмірі 8448 грн.

Відповідно до листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №28929/6/04-36-13-05-10 від 22.04.2024 року заборгованість (недоїмка) по єдиному внеску по ФОП ОСОБА_1 нарахована у сумі 5594,36 грн за період 1 та 2 кварталу 2018 р. Крім того, до суми борту включено: 982,87 грн. штраф, 10327, 52 грн. пеня.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того що 05 березня 2024 року позивачка самостійно сплатила податковий боргу у зазначеній податковій вимозі. За змістом пункту 60.2 статті 60 ПК України у випадках, визначених підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 цієї статті, податкова вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулося погашення суми податкового боргу в повному обсязі. Отже, враховуючи наведені вище положення, податкова вимога вважається відкликаною та, як наслідок, не створює будь-яких негативних наслідків для платника податків та не порушує його права і законні інтереси у разі, якщо таким платником погашено суму податкового боргу, що визначена відповідним податковим рішенням (податковим повідомленням-рішенням або податковою вимогою).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі також - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Зазначена правова позиція відображена у рішенні Верховного Суду у справі № 440/2149/19 від 04 грудня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 в період з 2014 року в тому числі і у період 1 та 2 квартали 2018 року працює у ТОВ «Логістик Юніон» та яке відповідно сплачувало за неї усі необхідні податки та збори, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується письмовими матеріалами справи

За таких обставин контролюючий орган протиправно сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-5086-0436/6 від 09.02.2024, якою фактично повторно нарахував недоїмку із сплати ЄСВ на суму 5594,36 грн. за 1 та 2 квартали 2018 року, в той час як за цей же період підприємством (роботодавцем) на якому працювала ОСОБА_1 за неї сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. П

За таких обставин твердження суду першої інстанції, що податкова вимога вважається відкликаною та, як наслідок, не створює будь-яких негативних наслідків для платника податків та не порушує його права і законні інтереси у разі, якщо таким платником погашено суму податкового боргу, що визначена відповідним податковим рішенням (податковим повідомленням-рішенням або податковою вимогою) є помилковими, оскільки спірною податковою вимогою позивачу повторно нараховано податковий борг зі сплати ЄСВ, який вже було сплачено підприємством (роботодавцем) на якому працювала ОСОБА_1 , при цьому висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2020 року у справі №816/1125/16, від 04 червня 2020 року у справі №826/26101/15, від 01 квітня 2021 року у справі №826/21868/15, на які посилається суд першої інстанції, не є релевантними до спірних повідноси, оскільки в цих справах не досліджувалося питання подвійного нарахування податкового боргу зі сплати ЄСВ.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним обставинам справи, а тому прийшов до помилкового висновку про те, що оскаржена податкова вимога не порушує права і законні інтереси позивача та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2024 №Ф-5086-0436/6 про сплату заборгованості (недоїмки) єдиного внеску у сумі 5594,36 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім грн.)

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 19 листопада 2024 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун

суддя С.В. Сафронова