Справа № 260/1063/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 260/1063/24 пров. № А/857/15068/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024р. в адміністративній справі за позовом представника ОСОБА_1 , діючої на підставі доручення від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення компенсації та інфляційних втрат (суддя суду І інстанції: Луцович М.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17.05.2024р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

04.03.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник Білей С.В., діюча на підставі доручення від імені та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби /ДКС/ України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 в частині стягнення з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 300000 грн.;

стягнути з ДКС України на користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 у сумі 10997 грн. 26 коп. та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат (а.с.1-5).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.30-31).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024р. позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 10947 грн. 95 коп., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022р. до 29.10.2023р. включно, та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань ДКС України судові витрати у сумі 1211 грн. 20 коп. (а.с.84-92).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ДКС України, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі, оскільки справу в частині вимог про стягнення коштів не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; залишити позов без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності ДКС України щодо несвоєчасного виконання судового рішення; відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, якщо суд не знайде підстав для закриття провадження.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спори щодо порушення суб`єктом владних повноважень зобов`язань, зокрема, щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

З огляду на викладене, спір щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, ухваленого у цивільній справі.

Також безпідставним є висновок суду про те, що позивач оскаржує саме протиправну бездіяльність щодо невиплати в добровільному порядку інфляційних втрат та 3 % річних при виконанні рішення, оскільки позовні вимоги стосуються несвоєчасного, на думку позивача, виконання рішення у справі № 306/701/20, однак не відмови у нарахуванні інфляційних та 3 % річних.

Отже, суд неправильно визначив підстави позову та зміст позовних вимог, у зв`язку із чим не врахував дійсну дату початку обліку строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Оскільки, позивач про порушення своїх прав дізнався або мав дізнатися у серпні 2022 року, адже, як стверджує позивач, відповідач був зобов`язаний на протязі трьох місяців з дня надходження виконавчого листа перерахувати кошти позивачу, а саме до 08.08.2022р., тому позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду із позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення суду.

Також суд в оскаржуваному рішенні не врахував, що ДКС України вжило всіх передбачених законодавством заходів щодо виконання рішення від 07.05.2021р.

При цьому, поданий позивачем виконавчий документ видано на підставі рішення, яким передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, безпосередньо за рахунок держави.

Водночас алгоритм виконання рішень суду про стягнення шкоди з державного бюджету регламентований п.п.35-40 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 845 від 03.08.2022р. /Порядок № 845/. Згідно вказаного Порядку рішення про відшкодування шкоди, заподіяної державними органами, зокрема, на користь позивача, виконуються за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

Враховуючи, що 31.10.2023р. на користь позивача здійснено повне безспірне списання коштів Державного бюджету у справі № 306/701/20 за КПКВК 3504030, тому ДКС України вжило заходів щодо виконання рішення суду від 07.05.2021р. у визначений законодавством спосіб. ДКС України також дотримано вимоги п.39 Порядку № 845 та відповідні норми бюджетного законодавства.

При цьому апелянт звертає увагу, що переймаючись проблематикою, пов`язаною із значною тривалістю виконання рішень судів про відшкодування шкоди за рахунок держави, Казначейство постійно звертається до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності передбачення у законі про Державний бюджет України достатнього обсягу коштів за КПКВК 3504030, що дозволило б виконувати відповідні судові рішення у максимально стислі законом строки. Безпосередньо ДКС України, відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи та не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення. Отже, питання виконання судових рішень за КПКВК 3504030 залежить від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, Казначейство вчинило у повному обсязі дії щодо виконання рішення суду, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності ДКС України.

Відтак, суд дійшов помилкового висновку про те, що ДКС України могло допустити прострочення виконання судового рішення про відшкодування шкоди державою, оскільки в силу приписів пп.1 п.9 розділу VI БК України та п.3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного бюджету виконуються у порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства.

Таким чином, стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат та 3 % річних законодавством України не передбачено, механізму такого списання не визначено, бюджетні асигнування у Державному бюджеті України на зазначену мету не встановлені. Водночас, судове рішення про стягнення з Державного бюджету України коштів, без встановлених бюджетних призначень всупереч закону про Державний бюджет України на відповідний рік не може бути виконане Казначейством.

Представником позивача скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.141-145).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (зворот а.с.103), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянт подав апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтував свою правову позицію по справі; позивач скерував відзив на апеляційну скаргу, будь-яких нових доказів по справі сторони не представили; клопотань про їх витребування від останніх не надходило. Рішення суду прийнято в порядку письмового провадження.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20, яке набрало законної сили 09.03.2022р., стягнуто з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 300000 грн. (а.с.7-12).

05.04.2022р. судом видано виконавчий лист про стягнення з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 300000 грн. (а.с.13 і на звороті).

08.04.2022р. вказаний виконавчий лист представником позивача пред`явлено на виконання до ДКС України (а.с.14 і на звороті).

Листом ДКС України № 5-11-11/16101 від 05.09.2023р. повідомлено позивача про те, що в ДКС України за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» обліковується, зокрема, з 11.05.2022р. виконавчий лист Свалявського районного суду Закарпатської обл. у справі № 306/701/20 про стягнення моральної шкоди у розмірі 300000 грн. Також зазначено, що питання виконання виконавчого листа, зокрема, у справі № 306/701/20, розглядається Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих листів, що надійшли раніше вказаного листа (а.с.16 і на звороті).

Згідно платіжної інструкції № 1390854 від 30.10.2023р. Казначейством перераховано ОСОБА_2 кошти у сумі 300000 грн. (а.с.54).

У подальшому ОСОБА_2 звернувся до ДКС України із заявою про нарахування та виплату компенсації та інфляційних витрат за порушення строку виконання судового рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20.

Листом ДКС України № 5-11-11/654 від 10.01.2024р. за результатами розгляду заяви позивача повідомила останнього, зокрема, що Казначейство в порядку черговості 31.10.2023р. платіжною інструкцією № 1390854 від 30.10.2023р. перерахувало 300000 грн. на рахунок позивача на виконання виконавчого листа Свалявського районного суду Закарпатської обл. у справі № 306/701/20. При цьому дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на рішення суду про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Отже, у Казначейства відсутні підстави для нарахування та виплати компенсації у справі № 306/701/20 відповідно до ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с.18-19).

Вважаючи протиправною бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 в частині стягнення з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 300000 грн., представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

Враховуючи ту обставину, що ДКС України 11.05.2022р. отримано виконавчий лист № 306/701/20 від 05.04.2022р., однак кошти перераховані позивачу тільки 30.10.2023р., відтак останній має право на нарахування та виплату компенсації за невчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

ДКС України не виконала обов`язку, визначеного ст.3 Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та не забезпечила своєчасного перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача.

Водночас, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації в розмірі 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 та інфляційних втрат у відповідності до положень ст.625 ЦК України.

При цьому, до стягнення з відповідача підлягає сума за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Виконавчий документ у справі № 306/701/20 подано до відповідача 11.05.2022р., наступний день після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа є 12.08.2022р., кошти в сумі 300000 грн. перераховано позивачу 30.10.2023р.; днем, що передує дню повного виконання судового рішення, є 29.10.2023р.; у цьому періоді було 444 днів прострочення. Отже, сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача становить 10947 грн. 95 коп (300000,00 х 3% х 444/365).

За даними Державної служби статистики України у 2022 році індекс інфляції склав: серпень 101,1 %, вересень 101,9 %, жовтень 102,5 %, листопад 100,7 %, грудень 100,7; у 2023 році індекс інфляції склав: січень 100,8 %, лютий -100.7 %; березень 101,5 %, квітень 100,2 %, травень -100,5 %, червень -100,8 %, липень 99,4 %, серпень 98,6 %, вересень 100,5 %, жовтень -100,8 %.

Прострочення виконання рішення суду в серпні 2022 та жовтні 2023 року було понад 15 днів, що має значення для врахування індексу інфляції в обох цих місяцях.

З огляду на це інфляційні втрати позивача від прострочення виконання судового рішення від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 склали 33556 грн. 69 коп.

Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності ДКС України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 10947 грн. 95 коп., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022р. до 29.10.2023р. включно, та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Спір у розглядуваній справі виник у зв`язку відмовою ДКС України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію, передбачену ст.5 Закону України № 4901-VI від 05.06.2012р. «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення у справі № 306/701/20 про стягнення на його користь моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст.6 цього Закону визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Водночас, положеннями ст.2 Закону України № 4901-VI від 05.06.2012р. «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» /Закон № 4901-VI/ передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство.

Згідно з ч.1 ст.4 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частиною 1 ст.3 зазначеного Закону встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закон № 4901-VI в разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

На виконання вимог зазначеного Закону постановою КМ України № 440 від 03.09.2014р. затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, згідно з п.20 якого, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затв. постановою КМ України № 845 від 03.08.2011р. /Порядок № 845/.

Так, відповідно до п.2 цього Порядку безспірне списання - операції і коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з п.3 вказаного Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - і попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до п.47 зазначеного Порядку безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Згідно з п.50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Відповідно до п.51 Порядку № 845 в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

Відтак, відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу в разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому, із змісту приписів ст.5 Закону № 4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, з метою забезпечення гарантій виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», законодавець визнав достатнім строк у три місяці для перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів, і передбачив відповідальність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за порушення такого строку у вигляді виплати стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Встановлено, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20, яке набрало законної сили 09.03.2022р., стягнуто з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 300000 грн.

Водночас, кошти в сумі 300000 грн. за виконавчим листом у справі № 306/701/20, виданим Свалявським районним судом Закарпатської обл., були перераховані ОСОБА_2 лише згідно платіжної інструкції № 1390854 від 30.10.2023р.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі №825/370/17 (за подібних підстав та предмету позову) дійшов висновків, що ст.5 Закону № 4901-VI передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Отже, нарахування зазначеної компенсації згідно чинного законодавства передбачено за порушення термінів виконання рішення суду про стягнення коштів безпосередньо з державного органу.

Водночас, аргументи відповідача про можливість виконання судового рішення виключно в межах передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік суми та у порядку черговості надходження виконавчих документів, не можуть вважатися обґрунтованими.

Зокрема, згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції», п.40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-V).

Так, у п.53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005р., і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009р.).

Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача). Заради цього відновлення Держава визначає пріоритет інтересів постраждалої сторони - стягувача, порушені права якої було визнано та поновлено судом і видано відповідний виконавчий документ.

Таким чином, ураховуючи процес поновлення порушених прав позивача (стягувача) шляхом видачі відповідного виконавчого документу, законодавством у сфері примусового виконання рішень встановлений найвищий пріоритет прав стягувача у виконавчому провадженні у порівнянні з колом прав боржника.

Принцип «res judicata» (принцип обов`язковості судового рішення) покладає на боржника обов`язок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не очікуючи відповідних дій державного виконавця.

У силу зазначеного правового принципу саме боржник повинен проявити достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.

Через призму наведених положень у розглядуваній ситуації невиконання судового рішення відповідачем за відсутності вжиття дієвих заходів щодо забезпечення відповідного фінансового забезпечення, поступлення коштів з бюджету, слід вважати невиконанням судового рішення без поважних причин.

Фактично, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету, однак належних та своєчасних дій для отримання такого фінансування ДКС України не вжив.

Отже, враховуючи ту обставину, що ДКС України 11.05.2022р. отримала виконавчий лист № 306/701/20 від 05.04.2022р., однак кошти перерахувала позивачу лише 30.10.2023р., відтак останній має право на нарахування та виплату компенсації за невчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст.5 Закону № 4901-VI викладена у постанові Верховного Суду від 29.02.2024р. у справі № 620/1788/21.

При цьому помилковими є твердження відповідача щодо відсутності у законодавстві строків виплати компенсації, оскільки такі не відповідають дійсності та спростовуються положеннями Порядку № 845, за якими рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ДКС України не виконала обов`язку, визначеного ст.3 Закону № 4901-VI, та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача.

Апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.11.2023р. у справі № 420/2411/19 зазначила, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст.625 ЦК України та ч.1 ст.5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного ч.4 ст.3 Закону № 4901-VI строку, оскільки у протилежному разі прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу /ЦК/ України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.11.2023р. у справі № 420/2411/19 зауважила, що ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019р. в справі № 646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023р. у справі № 686/7081/21).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч.2 ст.625 ЦК України.

Закон № 4901-VI не обмежує поширення дії ст.625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника.

Крім того, у ст.625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації в розмірі 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської області суду від 07.05.2021р. справі № 306/701/20 та інфляційних втрат у відповідності до положень ст.625 ЦК України.

При цьому до стягнення з відповідача підлягає сума за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (ч.4 ст.3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Встановлено, що виконавчий документ у справі № 306/701/20 подано до відповідача 11.05.2022р.; наступний день після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа є 12.08.2022р.; кошти у сумі 300000 грн. перераховано позивачу 30.10.2023р., днем, що передує дню повного виконання судового рішення є 29.10.2023р.; у цьому періоді було 444 днів прострочення.

Отже, сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача становить 10947 грн. 95 коп. (300000 х 3% х 444/365).

Згідно даних Державної служби статистики України у 2022 році індекс інфляції склав: серпень 101,1 %, вересень 101,9 %, жовтень 102,5 %, листопад 100,7 %, грудень 100,7; у 2023 році індекс інфляції склав: січень 100,8 %, лютий -100.7 %; березень 101,5 %, квітень 100,2 %, травень -100,5 %, червень -100,8 %, липень 99,4 %, серпень 98,6 %, вересень 100,5 %, жовтень -100,8 %.

При цьому прострочення виконання рішення суду в серпні 2022 та жовтні 2023 року було понад 15 днів.

З огляду на це інфляційні втрати позивача від прострочення виконання судового рішення від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 склали: 33556 грн. 69 коп. (300000,00 грн х ((101,1 / 100) х (101,9 / 100) х (102,5 / 100) х (100,7 / 100) х (100,7 / 100) х (100,8 / 100) х (100,7 / 100) х (101,5 / 100) х (100,2 / 100) х (100,5 / 100) х (100,8 / 100) х (99,4 / 100) х (98,6 / 100) х (100,5 / 100) х (100,8 / 100)) 300000 грн = 300000 грн х 1,11185563 300000 грн = 333556,69 - 300000 грн = 33556 грн. 69 коп.).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської обл. від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20 та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 10947 грн. 95 коп., що становить 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022р. до 29.10.2023р. включно, та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.

Будь-яких заперечень щодо неправильності обрахунків відповідач не навів.

У частині дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів висновується наступним.

Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).

Відповідно до п.50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів:

Казначейством, якщо боржником є державний орган;

державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Таким чином, для нарахування та виплати компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду, де боржником є державний орган, здійснюється за заявою стягувача, яка повинна бути розглянута Казначейством; в результаті Казначейство приймає рішення або постанову про виплату компенсації чи відмовляє у виплаті такої.

Встановлено, що ОСОБА_2 отримав відмову у виплаті компенсації листом ДКС України № 5-11-11/654 від 10.01.2024р. Отже, про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізнався з моменту отримання листа-відповіді ДКС України № 5-11-11/654 від 10.01.2024р.

Таким, чином, шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду для позивача розпочався з 10.01.2024р. і закінчується 10.07.2024р.

Встановлено, що 04.03.2023р. представник ОСОБА_1 , діюча на підставі доручення від імені та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду із цим позовом.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду із розглядуваним позовом.

Щодо строку, встановленого ст.383 КАС України, то в цьому випадку така заява позивачем не пред`явлена, а тому цей строк не може бути застосований.

Окрім цього, апеляційний суд вважає правильним розгляд судом першої інстанції заявлених ОСОБА_2 вимог у порядку адміністративного судочинства, виходячи з таких міркувань.

Згідно із ч.1 ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.

Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду і, зрештою, порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом п.7 ч.1 ст.4 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 ч.1 ст.19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним. Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак, судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Отже, спори, які виникають у судах, відповідачем у яких є суб`єкт владних повноважень, і ухвалення за результатами цих спорів судових рішень не змінюють правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

У розглядуваній справі заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги направлені на стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, а саме інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України, у зв`язку з тривалим невиконанням боржником судового рішення у справі № 306/701/20, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Апеляційний суд враховує, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.

Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

У розглядуваній справі вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат заявлені з підстав тривалого невиконання державою в собі ДКС України.

З огляду на викладене, а також ураховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що розглядається, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах та їх суб`єктний склад, апеляційний суд висновує, що спір щодо стягнення з ДКС України на користь позивача інфляційних втрат і 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, ухваленого в справі № 306/701/20.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про часткову підставність заявленого позову та наявність підстав для його часткового задоволення, із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ДКС України.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024р. в адміністративній справі № 260/1063/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Державну казначейську службу України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Дата складання повного тексту судового рішення: 21.11.2024р.