Справа № 398/2260/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 398/2260/24
(суддя Притула К.М., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі №398/2260/24 за позовом ОСОБА_1 до посадової (службової) особи Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Сафронової Ірини Антонівни про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматись від вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 квітня 2024 року звернулася до суду з позовом до посадової (службової) особи Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області ОСОБА_2 згідно з яким просить суд:

- визнати дії (з посвідчення заповіту та надиктовування його тексту заповідачу ОСОБА_3 ; розголошення таємниці заповіту; допущення присутності під час складання та посвідчення заповіту сторонньої зацікавленої особи - ОСОБА_4 ) суб`єкта владних повноважень в особі ОСОБА_2 протиправними;

- зобов`язати відповідача утриматись від посвідчення заповітів;

- встановити відсутність компетенції (повноважень) у ОСОБА_2 на вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення заповітів.

Позов обґрунтовано тим, що 21.04.2023 року був складений та посвідчений відповідачем заповіт від спадкодавця - матері позивача. Зазначений заповіт був складений та посвідчений за ініціативи та в присутності брата позивача - ОСОБА_4 . Як зазначає позивач, текст заповіту був надиктований відповідачем особисто і нібито написаний та підписаний власноруч заповідачем ОСОБА_3 .

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження.

Ухвала суду мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги витікають із незгоди позивача з діями посадової особи Новопразької селищної ради, які, на думку позивача, спрямовані на перешкоджання реалізації конституційного права на спадок і реалізації реєстрації її права власності на спадкове майно, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду з вимогами саме про захист цивільних прав.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржила її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом не доведено, що цей спір не відноситься до юрисдикції адміністративного судочинства, а зроблений ним висновок про віднесення спору до цивільної юрисдикції на підставі лише помилково встановленого приватно-правового, а не публічно-правового характеру правовідносин є помилковим та не обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом приписів п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом приписів п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як вбачається з позовної заяви, заявлені ОСОБА_1 вимоги витікають із незгоди позивача з діями посадової особи Новопразької селищної ради, які, на думку позивача, спрямовані на перешкоджання реалізації конституційного права на спадок і реалізації реєстрації її права власності на спадкове майно.

Так, позивач не погодужється з діями відповідача з посвідчення заповіту та надиктовування його тексту заповідачу ОСОБА_3 ; розголошення таємниці заповіту; допущення присутності під час складання та посвідчення заповіту сторонньої зацікавленої особи - ОСОБА_4 .

Згідно зі ст.1216, ст.1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з вимогами про захист права на спадкове майно, яке здійснюється шляхом визнання дій особи з посвідчення заповіту протиправними, колегія суддів вважає, що це свідчить, про те, що предметом позову фактично є намагання сторони реалізувати своє право на спадщину, що є приватно-правовим спором

Як правильно зазначив суд першої інстанції, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із відносин спадкування, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення такого спору не належить до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що вимоги щодо зобов`язати відповідача утриматись від посвідчення заповітів та встановлення відсутності компетенції (повноважень) у ОСОБА_2 на вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення заповітів є похідними вимогами, від вимог щодо протиправності дій відповідача спрямованих на перешкоджання реалізації конституційного права на спадок.

Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового права та інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений загрозою порушення приватного права та інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року в справі №14-109цс18.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ».

Зважаючи на те, що спір фактично зводиться до реалізації позивачем конституційного права на спадок, адміністративний суд не є «судом, встановленим законом» з розгляду цієї категорії справ. На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у справі №398/2260/24 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2024 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов