Справа № 200/2456/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року справа №200/2456/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 200/2456/24 (головуючий суддя І інстанції Череповський Є.В.), складеного в повному обсязі 04 липня 2024 року, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 26.12.2022 по 31.10.2023 в розмірі 213350,97 грн.;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, сплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за період з 26.12.2022 по 31.10.2023 в розмірі 213350,97 грн., негайно після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 26.12.2022 по 31.10.2023 в розмірі 213350,97 грн.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області сплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 26.12.2022 по 31.10.2023 в розмірі 213350,97 грн.

З таким рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначав, що позовна вимога позивача фактично спрямована на виконання рішення по справі № 200/265/23, що виключає можливість подання окремого позову.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу № 200/2456/24, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.03.2023 року по справі № 200/265/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області було задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03.01.2023 № 33 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.12.2022, з зарахуванням пільгового стажу роботи з 26.12.2022, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ст. 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періоди роботи з повним робочим днем під землею, який передбачений Постановою КМУ від 31.03.1994 №202, періодів роботи з 24.05.1996 по 30.06.1996, з 08.01.1997 по 30.04.1997, з 22.10.1997 по 22.09.2000 року.

В іншій частині позову - відмовлено.

Листом від 13.02.2024 року вих. № 3520/02-16, Позивачу було повідомлено, що в жовтні 2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.03.2023 по справі №200/265/23, яке набуло законної сили 05.09.2023, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 26.12.2022 та зараховані до пільгового стажу роботи, що дають право на призначення пенсії відповідно до частини 3 статті 114 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі-Закон №1058), статті 14 Закону України Про пенсійне забезпечення періоди роботи з повним робочим днем під землею, які передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1994 №202, з 24.05.1996 по 30.06.1996, з 08.01.1997 по 30.04.1997, з 22.10.1997 по 22.09.2000.

Страховий стаж, обчислений у відповідності до статті 24 Закону №1058, склав 53 роки 09 місяців 23 дні, в тому числі на пільгових умовах - 25 років 05 місяців 17 днів.

Таким чином, з 26.12.2022 ОСОБА_1 призначена пенсія на пільгових умовах відповідно до частини 3 статті 114 Закону №1058, яка обчислена у відповідності до статті 8 Закону України від 02.09.2008 №345-VI Про підвищення престижності шахтарської праці (далі - Закон №345), та склала 20930.00 грн. В листопаді 2023 року на поточний рахунок, відкритий в ПАТ КБ Приватбанк, зарахована пенсія за період з 01.11.2023 по 30.11.2023 в розмірі 20930,00 грн. В подальшому пенсія виплачується щомісяця.

На виконання рішення суду нарахована сума доплати за період з 26.12.2022 по 31.10.2023, яка складає 213350,97 грн. Відповідно до статті 10 Закону №345 фінансування додаткових витрат на виплату підвищеного розміру пенсії відповідно до статті 8 Закону №345 здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, нарахована сума доплати за рішенням суду має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України та проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.

Додатково зазначив, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 у справі №640/5248/19 визнано протиправними та не чинними пункти 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.

Враховуючи зазначене, черговість виконання судових рішень скасована. Отже, виплата коштів на виконання рішення суду здійснюється в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат.

Згідно довідки від 10.01.2024 року про розрахунок суми боргу по пенсійній справі 33 ОСОБА_1 , нараховано борг за період з 26.12.2022 по 31.10.2023 у розмірі 213 350,97 грн., що підлягає до виплати за рахунок коштів державного бюджету.

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно невиплати заборгованості по пенсії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача має бути відновленим шляхом зобов`язання пенсійного управління сплатити позивачу виниклу заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, :

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Стаття 46 Закону № 1058-IV регламентує правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Суд зазначає, що відповідач, здійснивши на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.03.2023 у справі №200/265/23 призначення позивачу пенсії та її нарахування, безпідставно, всупереч вимог частини другої статті 46 Закону №1058-IV не виплатив позивачу заборгованість по пенсійним виплатам, що утворилася за період з 26.12.2022 по 31.10.2023.

Щодо доводів відповідача, що позовна вимога позивача фактично спрямована на виконання рішення по справі № 200/265/23, що виключає можливість подання окремого позову щодо стягнення заборгованості, суд зазначає наступне.

Предметом позову у справі № 200/265/23 була правомірність відмови управління у призначенні пенсії та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

Відтак, у межах справи № 200/265/23 не розглядалось питання нарахування та виплати заборгованості з пенсії, яка виникла після її призначення, не надавалась оцінка розміру такої заборгованості та порядку її виплати.

Відтак, заявлені позовні вимоги не стосуються порядку виконання судового рішення (по справі № 200/265/23), не є тотожними, отже, в даному випадку наявні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що невиплата пенсії позивачу заборгованості з пенсії за період з 26.12.2022 по 31.10.2023 в розмірі 213350,97 грн., з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручанням у право власності позивача, і таке втручання не є законним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 257, 308, 311, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 200/2456/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2024 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць