Справа № 360/842/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року справа №360/842/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року (повне судове рішення складено 24 вересня 2024 року у м. Дніпро) у справі № 360/842/24 (суддя в І інстанції Качанок О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника звернулась до суду з позовом до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» (далі - ДПОП «ОШБ «Лють»), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ДПОП «ОШБ «Лють» щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 02.07.2024 по 10.07.2024;

- зобов`язати ДПОП «ОШБ «Лють» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку в розмірі 10 588,86 грн за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 02.07.2024 по 10.07.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 05.02.2016 по 01.07.2024 проходила службу в Національній поліції України.

Відповідно до наказу ДПОП «ОШБ «Лють» від 28.06.2024 № 975 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 01 липня 2024 року за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Однак, остаточний розрахунок при звільненні ДПОП «ОШБ «Лють» проведено з позивачем лише 10.07.2024, грошове забезпечення нараховано у сумі 82 315,24 грн.

Відповідачем у листі від 24.07.2024 № 5128-2024 зазначено, зокрема, що відповідач є бюджетною установою та цілком залежить від виділених асигнувань розпорядником бюджетних коштів вищого рівня. Після надходження асигнувань на виплату грошового забезпечення за липень 2024 року позивачу було нараховано грошове забезпечення за 1 день на суму 998,83 грн та грошова компенсація за невикористані 80 діб відпусток на суму 82 569,94 грн і після утримання обов`язкових платежів та зборів 10.07.2024 зараховані 82 315,23 грн на картковий рахунок, відкритий на ім`я позивача в АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати всіх належних їй сум, а саме грошового забезпечення за 1 день та грошової компенсації за невикористані 80 діб відпусток, відповідачем проведено 10.07.2024, а не в день звільнення позивача - 01.07.2024.

Позивач вважав таку бездіяльність відповідача протиправною.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДПОП «ОШБ «Лють» на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2024 року по 09 липня 2024 року у сумі 9412,32 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДПОП «ОШБ «Лють» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1300,00 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спеціальним законодавством не передбачено можливості стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поліцейських, тому відсутні підстави задоволення позову.

ДПОП «ОШБ «Лють» не погоджується із вимогою позивачки щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки при звільненні та вважає її необґрунтованою та безпідставною, оскільки середній заробіток, затримка розрахунку при звільненні та одноразова допомога при звільненні є різні за своєю правовою природою та застосуванням.

Апелянт зауважує, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Також апелянт зазначає, що йому не зрозуміло як виконувати рішення суду, у випадку набрання ним чинності компенсовувати ОСОБА_1 податок на доходи фізичних осіб з державного бюджету чи утримувати його з виплаченої суми на загальних підставах.

Також незрозумілим є формулювання «з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів», тобто сума вказана в рішенні вже з відрахуванням податків чи все ж з цієї суми мають відраховуватись податки та збори.

Отже, в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду порушено принцип зрозумілості.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копіями паспорта громадянина України, картки платника податків та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого 18.06.2018.

Згідно з довідкою б/н б/д за підписом заступника начальника управління - начальника відділу комплектування управління кадрового забезпечення ДПОП «ОШБ «Лють» (доданою відповідачем до відзиву на позовну заяву), капітан поліції ОСОБА_1 (0009960) наказом Національної поліції України від 06.04.2024 № 482 о/с призначена на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу аеророзвідки інформаційного управління ДПОП «ОШБ «Лють».

Відповідно до витягу з наказу Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» від 28.06.2024 № 975 о/с позивача звільнено зі служби в поліції із 01 липня 2024 року, за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», установивши їй щомісячну премію за квітень 2024 року в розмірі 88,621 відсотка та виплатою компенсації за невикористані: за 2022 рік - 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 01 добу додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік - 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 02 доби додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік - 15 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 02 доби додаткової оплачуваної відпустки. Станом на день звільнення стаж служби для виплати надбавки за вислугу років у поліції - 08 років 04 місяців 26 днів.

На адвокатський запит від 11.07.2024 № 20/24 відповідачем листом від 24.07.2024 № 5128-2024 повідомлено, що «…ДПОП «ОШБ «Лють» є бюджетною установою та цілком залежить від виділених асигнувань розпорядником бюджетних коштів вищого рівня.

Після надходження асигнувань на виплату грошового забезпечення за липень 2024 року ОСОБА_1 було нараховане грошове забезпечення за 1 день на суму 998,83 грн та грошова компенсація за невикористані 80 діб відпусток на суму 82 569,94 грн і після утримання обов`язкових платежів та зборів 10 липня 2024 року зараховані 82 315,23 грн на картковий рахунок, відкритий на її ім`я в АТ КБ «ПриватБанк».».

Згідно з відомістю зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) ОДВ ДПОП ОШБ ЛЮТЬ за період 2024-07-10 по 2024-07-10 за ІПН , 10.07.2024 ОСОБА_1 (табельний номер ), зараховано 82 315,24 грн (ІПН клієнта НОМЕР_2 ).

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці проходження служби перед звільненням із зазначенням її середньоденного розміру від 19.07.2024 № 478, середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два місяці, що передували звільненню (травень - червень 2024 року) складає 1176,54 грн.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції, позивач звернулась до суду з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу грошового забезпечення.

Оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в поліції, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30.01.2019 у справі № 806/2164/16.

За подібних обставин схожий підхід висловив Верховний Суд у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 809/698/16, від 06 березня 2020 року у справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі № 812/639/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 814/480/17.

За правилами частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок № 260).

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

З системного аналізу наведених норм слідує, що грошове забезпечення позивача, мало бути виплачене позивачу у день звільнення, тобто 01.07.2024.

Разом з тим, грошове забезпечення позивачу виплачено 10.07.2024 в сумі 82 315,24 грн, що не заперечується відповідачем.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем здійснено 10.07.2024, що має наслідком відповідальність відповідача за статтею 117 КЗпП України за порушення строків, встановлених в статті 116 КЗпП України.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац четвертий пункту 8 Порядку № 100).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці його служби (травень та червень 2024 року).

Згідно з довідкою відповідача від 19.07.2024 № 478 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці проходження служби перед звільненням із зазначенням її середньоденного розміру, останній у травні та червні 2024 року нараховано грошове забезпечення в сумі 71769,17 грн, зокрема, у травні 2024 року: посадовий оклад 2900,00 грн, підвищений посадовий оклад за службу в поліції особливого призначення 2900,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 1520,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби 7269,00 грн, премія 17926,11 грн; у червні 2024 року: посадовий оклад 2900,00 грн, підвищений посадовий оклад за службу в поліції особливого призначення 2900,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 1520,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби 7269,00 грн, премія 21 038,06 грн. Календарних днів у травні та червні 2024 року 61.

Отже, середньоденне грошове забезпечення становить 1176,54 грн (71 769,17 / 61 календарний день).

Як вказувалось вище, згідно з витягом з наказу Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» від 28.06.2024 № 975 о/с позивача звільнено зі служби в поліції із 01 липня 2024 року, тобто день звільнення позивача 01.07.2024 вважається останнім днем служби.

Позивачу грошове забезпечення, належне при звільненні зі служби виплачено 10.07.2024, а тому у цих правовідносинах спірним періодом є 02 липня - 09 липня 2024 року.

Визначаючи спірний період для виплати середнього грошового забезпечення суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 травня 2024 року у справі № 520/18807/23, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, період затримки розрахунку при звільненні становить 8 календарних днів.

Відповідно, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку у період з 02 липня 2024 року по 09 липня 2024 року, складає 9412,32 грн (середньоденне грошове забезпечення 1176,54 грн х 8 календарних днів).

Зважаючи на обставини справи, окружний суд правильно встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні зі служби в поліції сум грошового забезпечення, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Заперечень щодо обрахованого місцевим судом розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню, апеляційна скарга не містить.

Також слід врахувати, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі № 805/1008/16-а.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки повного розрахунку при звільненні.

Керуючись висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 16.02.2023 по справі № 420/20192/21 колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним способом захисту є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У вказаній постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 зазначено: «24. … питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

25. При цьому правило щодо визначення судом розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП України є однаковим в обох випадках, оскільки стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.».

Тож, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2024 року по 09 липня 2024 року у сумі 9412,32 грн (дев`ять тисяч чотириста дванадцять гривень 32 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність виходу за межі заявлених позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить.

Застосувавши до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 809/698/16, від 06 березня 2020 року у справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі № 812/639/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 814/480/17, слід відхилити заперечення відповідача, які зводяться до твердження про те, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються, зокрема, на поліцейських.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Як було зазначено вище, оскарженим рішенням стягнуто на користь позивача судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1300,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не містять доводів незгоди з рішенням суду в цій частині, тому під час апеляційного перегляду не надається оцінка висновкам місцевого суду щодо розподілу судових витрат у вигляді правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі № 360/842/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 21 листопада 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

А. В. Гайдар