Справа № 545/3083/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 р.Справа № 545/3083/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Зуб Т.О., м. Полтава, повний текст складено 07.10.24 року по справі № 545/3083/24

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції

про визнання дій неправомірними та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії сержанта поліції ОСОБА_2 , проліцейського взводу 1, роти 2, батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції;

- скасувати постанову серії БАД № 535698 від 18.07.2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В обґрунтування позову зазначив, що спірна постанова є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки йому не було надано можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, не були викликані свідки, яким було відомо про обставини справи.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову серії БАД № 535698 від 18.07.2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що ОСОБА_1 допустив порушення вимог безпеки дорожнього руху, а саме: 18.07.2024 року, о 13 год. 18 хв., в м. Полтава, площа Слави, 1, керуючи транспортним засобом TOYOTA YARIS, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» та здійснив зупинку в зоні дії знаку, чим порушив вимоги п.8.4 (в) ПДР України. Дорожній знак 3.34 «Зупинку заборона» встановлений в м. Полтава по площі Слави, 1, зона дії знаку розпочинається від знаку та діє до перехрестя площі Слави з вул. Гайового.

На місці розгляду справи гр. ОСОБА_1 було ознайомлено із усіма правами, передбаченими ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, що підтверджується матеріалами відео фіксації.

Гр. ОСОБА_1 забажав, щоб інспектор йому викликав адвоката. Інспектор повідомляв, що водій самостійно може викликати адвоката. Також інспектор наголосив на тому, що користування правовою допомогою під час розгляду справи є виключно правом особи, обов`язку забезпечити водія такою допомогою на працівників поліції законодавством не покладено.

До суду І інстанції було додано відеоматеріали з нагрудної камери інспектора де чітко вбачається, що під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, працівником поліції не вчинялися будь-які дії, які б могли трактуватися як перешкоджання у реалізації позивачем права на отримання правової допомоги.

Відповідач також звернув увагу суду не той факт, що гр. ОСОБА_1 є адвокатом від 24.01.2008р., відповідно до свідоцтва № 572 виданого Полтавською обласною КДКА від 24.01.2008р., а відтак чудово розумів свої права під час розгляду справи. Також розумів, що на відміну від інспектора має право перенести розгляд справи для залучення правової допомоги, заявивши відповідне клопотання.

Однак, гр. ОСОБА_1 не виявив бажання перенести розгляд справи для залучення правової допомоги, також не вчиняв жодних дій спрямованих на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу.

Таким чином відповідач вважає, що судом І інстанції не було всебічно досліджено обставини справи та перебіг подій, що мали місце 18.07.2024 за участю позивача та поліцейських, не взято до уваги обґрунтування відповідача.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД № 535698, винесеною поліцейським взводу 1 роти 2 БУПП в Полтавській області ДПП, сержантом поліції ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що 18.07.2024 року, о 13 год. 18 хв., в м. Полтава, площа Слави, 1, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом TOYOTA YARIS, номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив вимоги п.8.4 (в) ПДР України, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Непогоджуючись із постановою серія БАД № 535698, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 заявив клопотання про забезпечення йому права на правову допомогу, відсутність можливості зателефонувати адвокату, двічі заявляв клопотання про виклик свідків, які інспектором поліції були відхилені, що суд вважає порушенням прав, визначених статтею 268 КпАП України, що є підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно з ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до п.п. 8, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Частиною 5 ст. 14 Закону України Про дорожній рух встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року 1306.

Згідно з пунктом 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до пункту 8.1 ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Згідно із пунктом 8.4 ПДР України, дорожні знаки поділяються на групи:

а) попереджувальні знаки. Інформують водіїв про наближення до небезпечної ділянки дороги і характер небезпеки. Під час руху по цій ділянці необхідно вжити заходів для безпечного проїзду;

б) знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги;

в) заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі;

г) наказові знаки. Показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження;

ґ) інформаційно-вказівні знаки. Запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила;

д) знаки сервісу. Інформують учасників дорожнього руху про розташування об`єктів обслуговування;

е) таблички до дорожніх знаків. Уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені.

Пунктом 3.34 розділу 33 ПДР України до заборонних знаків віднесено знак 3.34 «Зупинку заборонено». Забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Зона дії знаків 3.1-3.15, 3.19-3.21, 3.25, 3.27, 3.29, 3.33-3.37 поширюється від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту.

Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Дія знаків 3.9, 3.10, 3.34-3.37 поширюється лише на той бік дороги, на якому вони встановлені.

Зона дії знаків може бути зменшена: для знаків 3.34-3.37 - табличкою 7.2.2 на початку зони дії, а також установленням у кінці їх зони дії дублюючих знаків 3.34-3.37 з табличкою 7.2.3.

Знак 3.34 може застосовуватися разом з розміткою 1.4, знак 3.35 - з розміткою 1.10.1, 1.10.2, при цьому зона їх дії визначається за протяжністю лінії розмітки.

Відповідно до пункту 8.5 ПДР України, дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 1 розділу 34 цих Правил.

Вертикальна розмітка у вигляді смуг білого і чорного, червоного і білого та жовтого і червоного кольору на дорожніх спорудах та елементах обладнання доріг призначена для зорового орієнтування.

Дорожня розмітка застосовується відповідно до цих Правил і повинна відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновленою, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки.

Як вбачається зі змісту пункту 1 розділу 34 «Дорожня розмітка» ПДР України, жовтий колір мають лінії 1.4, 1.10.1-1.10.3, 1.17.1-1.17.3, 1.23, 1.25, а також лінії тимчасової розмітки.

Горизонтальна розмітка має таке значення: 1.4 (жовтого кольору) - позначає місця, де заборонено зупинку транспортних засобів з тієї сторони, де вона нанесена. Застосовується самостійно або в поєднанні із знаком 3.34 і наноситься біля краю проїзної частини або по верху бордюру.

З аналізу наведених норм слідує, що законодавцем встановлено декілька можливих варіантів обмеження зони дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», зокрема, у разі:

- від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту,

- встановленням таблички 7.2.2 на початку зони дії та таблички 7.2.3 у кінці їх зони дії,

- застосування разом з розміткою 1.4, при цьому зона дії такого знаку визначається за протяжністю лінії розмітки.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП вбачається, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, доказами є фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію", поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Так, положення зазначеного Закону надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Згідно спірної постанови 18.07.2024 року, о 13 год. 18 хв., в м. Полтава, площа Слави, 1, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом TOYOTA YARIS, номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив вимоги п.8.4 (в) ПДР України, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

У постанові вказано про використання технічних засобів: відеореєстратора, бодікамери 473432, бодікамери 470129.

В якості речових доказів наявності факту адміністративного правопорушення відповідачем до відзиву на позовну заяву надано оптичний диск, який містить відеозапис з відеореєстратора автомобіля, відеозапис з нагрудної камери 473432, відеозапис з нагрудної камери 470129 та стопкадр.

Колегія суддів, дослідивши у ході судового розгляду справи наданий диск, зазначає, що відеозапис та стопкадр, здійснені з автомобільного відеореєстратора, підтверджують факт розташування дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» за адресою: м. Полтава, площа Слави 1 та порушення позивачем п. 8.4 (в) ПДР України - зупинку транспортного засобу TOYOTA YARIS, номерний знак НОМЕР_1 в зоні дії цього знаку. Відеозаписами з нагрудних камер зафіксовано, що позивачу роз`яснено суть вчиненого ним адміністративного правопорушення. Згідно ст.ст. 278, 279, 280 КУпАП позивачу повідомлено про початок розгляду справи про адміністративне правопорушення. Після чого поліцейським було роз`яснено позивачу його права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст.63 Конституції, розглянуто заявлені позивачем клопотання. Також інспектором було роз`яснено право, порядок та строки оскарження постанови згідно зі статтями 287, 289 КУпАП. Далі водій ставить підпис в постанові, після чого отримує копію постанови.

Отже, факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, за яке його було притягнуто до відповідальності, підтверджується матеріалами справи.

Оскаржувана постанова в повній мірі відповідає змісту ст. 283 КУпАП, оскільки у ній зазначені усі дані, як того вимагає наведене положення закону.

Апеляційний суд резюмує, що уповноваженою особою (поліцейським) здобуто достатньо фактичних даних на підтвердження вчинення позивачем порушення ПДР, відповідальність за які передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, належно проведено розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 по суті та ухвалено законну постанову серії БАД № 535698 від 18.07.2024.

Позивач, не заперечуючи факт керування транспортним засобом у місці та часі, зазначених у спірній постанові, наявність знаку 3.34 ПДР на вказаній ділянці, зазначає, що спірна постанова є протиправною, оскільки відповідачем було порушено порядок розгляду справи. Так, інспектором не було надано йому можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, не були викликані свідки, яким було відомо про обставини справи.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи позивача, з огляду на наступне.

Зі змісту відеозапису з нагрудної камери встановлено, що працівник поліції роз`яснив позивачу права, передбачені статтею 268 КУпАП, зокрема, право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги. Позивач повідомив працівнику поліції, що хоче скористатися правом на адвоката та просив надати йому адвоката.

Згідно ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У відповідності до частини 2 статті 271 КУпАП, інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

На відеозаписі зафіксовано, що позивач виявив бажання скористатися правом на захист. Інспектор поліції надав можливість позивачу викликати (зателефонувати) адвокату чи іншій особі, яка має право надавати юридичну допомогу. Позивач заявив, що адвоката мають йому надати поліцейські. Про наявність підстав для надання йому безоплатної правової допомоги позивачем не було повідомлено.

Колегія суддів зазначає, що статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення забезпечення права на отримання правової допомоги означає надання можливості особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, залучити адвоката або іншого фахівця у галузі права, за власним вибором.

В контексті Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 р. №13-рп/2000 право на захист передбачає право кожного захищати себе особисто або через вільно вибраного ним на власний розсуд захисника з-поміж юристів, які можуть надати ефективний правовий захист.

Варто зазначити, що при трактуванні положень ст.268 КУпАП, позивач безпідставно ототожнює своє право на отримання правової допомоги з обов`язком відповідача забезпечити йому участь адвоката під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи "Максименко проти України" обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Cлід наголосити, що санкція ч. 1 ст. 122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного затримання. Отже, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а тому подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Водночас, судова колегія зазначає, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, безпосередньо на місці його вчинення.

Суд також звертає увагу на те, що з інформації, наявної в Єдиному реєстрі адвокатів України, яка є загальнодоступною, судом встановлено, що ОСОБА_1 є адвокатом відповідно до свідоцтва, виданого Полтавською обласною КДКА від 24.01.2008 № 572, обліковується у Раді адвокатів Полтавської області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач не був обмежений у свободі пересування, він мав можливість обрати та залучити до участі в розгляді справи адвоката чи іншу особу в галузі права, або скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку. Однак, жодних дій, спрямованих на отримання допомоги засобами телефонного зв`язку або на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не вчиняв, клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату для надання достатнього часу для залучення адвоката не заявляв.

Інспектор поліції жодних перешкод у забезпеченні права на захист не чинив, тому висновок суду першої інстанції в цій частині не відповідає обставинам справи.

Щодо доводів позивача про відмову у задоволенні клопотання про виклик свідків, яким було відомо про обставини справи, суд апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням посадової особи. Це означає, що під час повного, всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи у посадової особи формується своя певна думка щодо конкретної справи. Ця думка ґрунтується на некритичному ставленні до окремих доказів, відсутності будь-яких переваг одних доказів перед іншими, додержання законності. До того ж посадова особа керується своєю правосвідомістю. Це є дуже важливим чинником у вирішенні питання про оцінку доказів, адже правосвідомість - це ставлення особи до права, його ролі у суспільстві.

На відеозаписі з нагрудної камери зафіксовано, що клопотання позивача про виклик свідків було розглянуто інспектором. Відмовляючи у задоволенні клопотання про виклик свідків, інспектор виходив з того, що справу можливо розглянути за наявними доказами, оскільки факт адміністративного правопорушення повністю підтверджено відеозаписом з автомобільного відеореєстратора.

Відтак, суд апеляційної інстанції зазначає, що при прийнятті спірної постанови, відповідач законно оцінив наявні докази за своїм внутрішнім переконанням та дотримався всіх передбачених чинним законодавством процедур розгляду справи про адміністративне правопорушення, не порушуючи жодних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, посилання позивача на порушення порядку розгляду справи, порушення його прав є необгрунтованими та спростовуються матеріалами відеофіксації.

Колегія суддів зазначає, що надані відповідачем до матеріалів справи докази є належними доказами, містять інформацію щодо предмету доказування, а отже є достатніми для доведення вини позивача «поза розумним сумнівом». Оскаржувана постанова містить усі необхідні реквізити, передбачені статтею 283 КУпАП.

Враховуючи викладене, відповідачем доведено наявність у діях позивача події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 122 КУпАП, в повній мірі доведено відповідачем, у зв`язку із чим оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідачем прийнята правомірно, а суд першої інстанції, не повно здійснивши аналіз всіх обставин справи, прийняв необґрунтоване рішення.

Отже позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2024 року по справі №545/3083/24 прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а отже підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2024 по справі № 545/3083/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко