Справа № 461/4111/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 461/4111/24 пров. № А/857/23704/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання - Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року у справі №461/4111/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни,

суддя в 1-й інстанції Мироненко Л. Д.,

дата ухвалення рішення 11 вересня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 16 вересня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДМС України у Львівській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №015471 від 23 квітня 2024 року про її примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що за час проживання на території України вона ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягалася, непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, про що свідчить відповідь УІАП ГУНП у Львівській області №35/Аз/21/01/04 від 03 травня 2024 року. Зазначає, що має в Україні тісні родинні зв`язки, в рф не має, а ні родичів, а ні майна, що свідчить про ненавмисне порушення апелянтом законодавства України, та про не виконання рішення про примусове повернення до країни походження з поважних причин (родина, шлюб, соціальні зв`язки). Вказує, що має налагоджене приватне та соціальне життя, а її видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України. Звертає увагу на те, що вона активно висловлює проукраїнську позицію, підтримку Україні та засуджує збройне вторгнення росіян на територію України та долучає скріншоти із соціальних мереж її позиції. Зазначає, що на території рф зазнаватиме жорстоких репресій за свою проукраїнську позицію. Покликається на ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», де, зокрема, визначено підстави про заборону примусового повернення чи примусового видворення. Крім того, звертає увагу на те, що вона мала посвідку на проживання в Україні, термін дії якої закінчився 17 січня 2023 року. Вона звернулася до відповідача для подачі документів для обміну посвідки, однак їй було відмовлено. На даний час вона оскаржує рішення відповідача про відмову у прийнятті документів для обміну посвідки. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що долучені позивачем копії скріншотів щодо публічної позиції позивача не є електронними документами в розумінні положень Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а отже, не можуть мати юридичної сили як докази. Вказує, що твердження позивача про намагання і спроби подати документи для обміну посвідки не підтверджені жодними доказами, відповідно не свідчать, що такі спроби були реалізовані, і що належним чином оформлені документи при наявності правових підстав були подані у встановлений законом строк. Натомість такі твердження носять декларативний та абстрактний характер, оскільки в матеріалах справи відсутні докази попередніх звернень позивача у встановлений строк, та будь-яких рішень суб`єкта владних повноважень з приводу таких звернень. Таким чином, оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства прийнято в межах повноважень, на підставі та на виконання законодавства України з питань законності перебування іноземців на території України, а тому підстави для його скасування відсутні. Просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач (апелянт) та представник позивача повторно у судове засідання не з`явилися, позивач подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для повторного відкладення розгляду справи; явка учасників справи у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, крім того, позивач могла скористатися правом на проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак такого клопотання не заявила, при цьому, представник позивача з покликанням на заяву позивача про відкладення також просив про відкладення розгляду справи, однак причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, тому враховуючи наведене, колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача та її представника за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Представники відповідача Горбонос І. К. у судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2019 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено шлюб (свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 , видане Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

20 січня 2022 року позивачу було надано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 . Oрган, що видав 4601. Підстава видачі посвідки: 04/14 возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу). Термін дії посвідки 17 січня 2023 року, що підтверджується наявною в матеріалах відповідною копією посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до листа Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління національної поліції у Львівській області №35/Аз/21/01/04 від 03 травня 2024 року ОСОБА_1 на території України станом на 03 травня 2024 року до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягалась, в розшуку не перебуває.

23 квітня 2024 року позивач звернулася до Миколаївського відділу ГУ ДМС України у Львівській області для подачі документів для обміну посвідки на тимчасове проживання.

Листом Миколаївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області вих.№4629.31-204/4629.1-24 від 23 квітня 2024 року відмовлено громадянці російської федерації ОСОБА_1 в прийнятті документів для обміну посвідки на тимчасове проживання, відповідно підпункту 6 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 (далі - Порядок №322).

23 квітня 2024 року посадовою особою ГУ ДМС у Львівській області був складений протокол про адміністративне правопорушення № МЛВ 000279 відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.2 ст.203 КУпАП.

Постановою про накладання адміністративного стягнення №ПН МЛВ 002464 від 23 квітня 2023 року на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 3400,00 грн, який був сплачений позивачем згідно з копією квитанції №8РМЕ-5М15-ВР44-9132 від 23 квітня 2024 року.

23 квітня 2024 року рішенням Миколаївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №015471 зобов`язано громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покинути територію України до 21 травня 2024 року.

З рішенням Миколаївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Чернова М. М. була ознайомлена та отримала його копію, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 у вказаному документі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не долучено жодних доказів, які свідчили, що остання у строк до 17 січня 2023 року (термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні) зверталась до уповноважених органів ДМС України із заявою про продовження строку дії такої посвідки; інформація про публічну позицію позивача та імовірна загроза її переслідувань на території рф не підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема відсутня інформація щодо звернення позивача з заявою щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, при цьому, факт перебування у шлюбі із громадянином України та наявність офіційного працевлаштування на території України жодним чином не спростовує порушення позивачем вимог міграційного законодавства України.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року №3773-VI.

Згідно з п.15 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За змістом ч.1-3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частина 1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

За змістом ч.3 ст.26 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок №322).

Пункт 1 Порядку №322 передбачає, що посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з п.16 ,17 Порядку №322 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

Відповідно до п.67 Порядку № 322 після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (далі Інструкція № 353/271/150) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Приписами пункту 5 розділу I вказаної Інструкції визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно з п.3 розділу II Інструкції №353/271/150 у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Відповідно до п.5 розділу II Інструкції №353/271/150 іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За змістом п.10 розділу I Інструкції №353/271/150 рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

При цьому, згідно з постановою від 28 лютого 2022 року №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» Кабінет Міністрів України постановив: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2022 року № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що:

посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування;

іноземці або особи без громадянства, крім громадян російської федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2022 року № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам російської федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:

розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

у разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Водночас, згідно з пунктом 2 цієї постанови Кабінету Міністрів України зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на:

осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»;

осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб;

осіб, що звернулися із заявами про продовження строку перебування в інших випадках, крім передбачених абзацами другим та третім цього пункту, якщо рішення за такими заявами приймаються Головою Державної міграційної служби або його заступниками.

Особи, зазначені в абзаці третьому пункту 2 цієї постанови, повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою (пункт 3 постанови № 1232).

З системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Законодавством унормовані правила перебування іноземців або осіб без громадянства на території України. Зокрема документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання, яка видається на певний строк, але не більше ніж на один рік. У разі закінчення строку дії посвідки іноземець або особа без громадянства можуть подати документи для оформлення нової посвідки, звернувшись не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

У свою чергу, обов`язку іноземця дотримуватися строків звернення за обміном посвідки кореспондує обов`язок органу ДМС щодо прийняття у нього відповідних документів, їх розгляду та вирішення питання щодо подальшої легалізації перебування відповідної особи в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 20 січня 2022 року надано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 . Oрган, що видав 4601. Підстава видачі посвідки: 04/14 возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу). Термін дії посвідки 17 січня 2023 року, що підтверджується наявною в матеріалах відповідною копією посвідки на тимчасове проживання.

Якщо іноземець не бажає залишати територію України, він зобов`язаний до спливу терміну перебування звернутися за продовженням строків перебування, подати заяву на посвідку при наявності законодавчих підстав, звернутися за дозволом на імміграцію тощо.

При цьому, у період 17 січня 2023 року до 23 квітня 2024 року докази звернення до міграційних органів позивачем не надано, як і не надано інших належних та допустимих доказів на вчинення дій щодо перебування на території України у встановлений Законом спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2024 року відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 складено протокол про адміністративне правопорушення № МЛВ 000279 у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення за ч.2 ст.203 КУпАП та постановою №ПН МЛВ 002464 від 23 квітня 2023 року накладено на ОСОБА_1 штраф у розмірі 3400,00 грн.

Так, у протоколі зафіксовані пояснення ОСОБА_1 щодо адміністративного правопорушення: «не встигла продовжити посвідку на тимчасове проживання, так як перебувала на стаціонарному лікуванні в Новороздільській міській лікарні.» (а.с.18).

Разом з тим, на підтвердження цих обставин позивачем не подано будь-яких доказів.

Крім того, ОСОБА_1 не надала в якості доказу до суду довідку про звернення за захистом в Україні, тому немає підстав вважати, що на неї поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту».

При цьому, долучені позивачем до апеляційної скарги копії скріншотів щодо публічної позиції позивача не є електронними документами у розумінні положень Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а тому не можуть мати юридичної сили як докази.

Покликання ОСОБА_1 на численні звернення для вирішення цього питання в усному порядку колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі не спростовують факту невиконання позивачкою обов`язку неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів шляхом вчинення необхідних дій для легітимізації свого перебування в Україні.

Щодо доводів апелянта про те, що в Україні у неї тісні родинні зв`язки, то колегія суддів зазначає, що факт укладення шлюбу на території України не є тотожним легалізації іноземця чи на території України, такий може бути лише підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не може сам по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права; бажання іноземця зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені чинним законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч чинного законодавства.

Крім того, покликання апелянта на те, що території рф зазнаватиме жорстоких репресій за свою проукраїнську позицію, то колегія суддів звертає увагу, що рішення про примусове повернення, яке іноземець виконує самостійно, передбачає виїзд за межі території України не лише в країну походження, а і в третю країну, що спростовує побоювання повернення в країну походження.

Доводи апелянта щодо оскарження рішення Миколаївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відмову в прийнятті документів для обміну посвідки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не є предметом спору.

Крім того, враховуючи те, що у позивача відсутні документи на право законного перебування на території України, позивач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, тому підстави вважати, що ОСОБА_1 підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у спірних правовідносинах дійшов правильного висновку про те, що доказів звернення позивача у період 17 січня 2023 року до 23 квітня 2024 року для продовження дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, матеріали справи не містять, що свідчить про те, що ОСОБА_1 ухилилася від виїзду з України після закінчення строків перебування на території України, не вживала заходів щодо оформлення легального статусу перебування на території України, на день складення адміністративних матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності не мала статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому підстави для законного перебування на території України на момент прийняття рішення відсутні.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.242, 243, 268, 271, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року у справі №461/4111/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 20 листопада 2024 року.