Справа № 640/13031/21
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 листопада 2024 року м. Київ № 640/13031/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., дослідивши матеріали адміністративного позову та додані до нього документи

за позовом Служби безпеки України

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що наказами ректора Національної академії Служби безпеки України від 04 серпня 2012 року № 463-ос та від 06 серпня 2012 року № 465-ос ОСОБА_1 з 06 серпня 2012 року у порядку переведення прийнято на військову службу (навчання) курсантом 2-го курсу НА СБУ та поставлено на всі види забезпечення. Під час навчання відповідач у період з 06 серпня 2012 року про 16 червня 2016 року знаходився на державному забезпеченні.

Після закінчення навчання в Національній академії Служби безпеки України відповідач наказом Голови Служби безпеки України від 17 червня 2016 року № 728-ос прийнятий з 17 червня 2016 року на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Службу безпеки України строком на 5 років із присвоєнням йому першого офіцерського звання «лейтенант».

Наказом Голови Служби безпеки України від 15 березня 2019 року № 319-ос відповідача звільнено з військової служби з 15 березня 2019 року за підпунктом «б» пункту 61, підпунктом «и» пункту 62 (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Збройних Сил України.

Таким чином, як вказує позивач, після закінчення навчання в Національній академії Служби безпеки України, відповідач проходив військову службу з 17 червня 2016 року по 15 березня 2019 року, тобто менше п`яти років.

У зв`язку з чим, на виконання пункту 4 Порядку № 964, Національною академією Служби безпеки України здійснено розрахунок фактичних витрат згідно з нормами утримання курсанта ОСОБА_1 за час його навчання, у розмірі 78 317,58 грн.

З метою вирішення питання щодо відшкодування відповідачем витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі у досудовому порядку, позивач неодноразово проходив телефонні бесіди з відповідачем, а також направив листа від 13 травня 2019 року, в якому запропонував відповідачу добровільно відшкодувати заборгованість, проте, відповідач у добровільному порядку вказані витрати не відшкодував, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

23 липня 2021 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

В обгрунтування поданого клопотання представник відповідача послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, якою визначено юрисдикцію спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби. Вказана постанова, як зазначає представник відповідача, оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 03 січня 2019 року, тобто, до звільнення відповідача з військової служби 15 березня 2019 року.

На переконання представника відповідача, позивач знав про судову практику щодо юрисдикції зазначеної категорії справ, а його посилання у позовній заяві на іншу судову практику та розгляд такої категорії справ у порядку цивільного судочинства не може вважатись поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду, визначеного частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, на думку представник відповідача, без поважних причин, просив суд залишити позовну заяву без розгляду.

Заперечуючи проти задоволення клопотання представника відповідача, представник позивача у письмових запереченнях послався на те, що на його думку, відповідач, звертаючись до суду з таким клопотанням, намагається уникнути відповідальності в частині компенсації державі України, у особі Служби безпеки України, грошових коштів, витрачених на його утримання у вищому військовому навчальному закладі.

Також представник позивача зазначив, що аналізом судової практики встановлено, що у провадженні різних судів різних інстанцій, незважаючи на рішення Верховного Суду, знаходяться справи за позовами різних військових відомств у віданні яких є вищі військові навчальні заклади (у тому числі і Служба безпеки України) до колишніх співробітників/курсантів про відшкодування витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких навчальних закладах, відкриті протягом 2019-2021 років судами як загальної, так і адміністративної юрисдикції.

У позовній заяві, як зазначено у письмових запереченнях, позивач посилався на частину п`яту статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає місячний строк звернення до суду, зазначаючи при цьому, що у вказаній категорії справ і досі наявна неоднозначність судової практики.

Тому, з огляду на вимоги частини першої статті 257 Цивільного кодексу України, враховуючи, що відповідача звільнено з військової служби в Службі безпеки України 15 березня 2019 року, останнім днем для звернення до суду загальної юрисдикції з позовом про відшкодування ним витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі Служби безпеки України є 14 березня 2022 року.

Тому, керуючись частиною першою статті 257 Цивільного кодексу України, на підставі частини першої статті 22 та частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, позивачем подано позовну заяву до ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства України до Подільського районного суду міста Києва.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі № 758/3210/21 відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства і підсудна Окружному адміністративному суду міста Києва.

Вказана ухвала суду, як зазначає представник позивача, надійшла на адресу позивача 12 квітня 2021 року.

Відтак, на переконання представника позивача, з огляду на те, що судом загальної юрисдикції відмовлено у відкритті провадження за позовом Служби безпеки України, поданому в межах строків встановлених цивільним судочинством для вказаної категорії справ, на підставі статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

З огляду на вищевикладене, а також посилаючись на те, що відповідачем не відшкодовано фактичних витрат, пов`язаних з його навчанням у вищому навчальному військовому закладі, представник позивача просив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

На виконання вимог Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-ІХ, адміністративна справа № 640/13031/21 передана на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 січня 2024 року для розгляду адміністративної справи № 640/13031/21 визначено суддю Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року адміністративна справа № 640/13031/21 прийнята до свого провадження суддею Жуком С.В. та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Копія вказаної ухвали суду від 21 лютого 2024 року направлена на останню відому адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, проте, рекомендований лист з рекомендованим повідомленням було повернуто на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями частини другої статті 122 КАС України встановлено різні строки звернення до адміністративного суду для суб`єктів владних повноважень та для інших осіб.

Абзацом 2 частини другої статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 78 317,58 грн.

Відповідно до частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - заклади вищої освіти) відповідно до підпунктів "д","е","є", "з","и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти, визначає ПОРЯДОК відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 (далі Порядок № 964)

Згідно з пунктами 3, 5, 6 Порядку № 964, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.

У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку (пункт 7 Порядку № 964).

Суд зазначає, що питання визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень було вирішено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16.

Так, до моменту ухвалення згаданої постанови, спори у справах про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи під час навчання у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, яка перебувала на публічній/державній службі, належали до юрисдикції цивільного суду, та вирішувалися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у своїх постановах, зокрема, від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15.

Водночас, у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 та дійшла висновків, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

В подальшому таку правову позицію було також підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001198.

У зв`язку з вищенаведеним суд звертає увагу на те, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.

За змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 січня 2023 року у справі № 440/2692/20.

Наведене дозволяє суду дійти висновку, що до спорів про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 160/11957/19).

Варто зазначити, що Верховний Суд у справах № 560/1389/20 (постанова від 21 січня 2021 року), № 420/9694/20 (постанова від 21 грудня 2021 року), вирішуючи питання обчислення строків звернення до суду із позовною заявою про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, дійшов висновку, що строк звернення до суду з позовом про проходження публічної служби необхідно обчислювати з наступного дня після закінчення строку для добровільного відшкодування витрат.

Як вказано у позовній заяві наказом від 15 березня 2019 року № 319-ос відповідача звільнено з військової служби з військової служби з 15 березня 2019 року за підпунктом «б» пункту 61, підпунктом «и» пункту 62 (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Збройних Сил України.

В подальшому проведено розрахунок відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, який станом на 26 квітня 2019 року становив 78 317,58 грн.

Листом від 13 травня 2019 року позивачу запропоновано в строк до 31 травня 2019 року добровільно відшкодувати зазначену суму.

Тобто, строк звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою в даному випадку слід обчислювати з 01 червня 2019 року (дня наступного за днем після закінчення строку на добровільне відшкодування витрат).

Таким чином, з урахуванням вимог частини п`ятої статті 122 КАС України, строк звернення до суду з цією позовною заявою сплинув 01 липня 2019 року.

Водночас, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з цією позовною заявою 22 липня 2021 року, про що свідчить штамп відділення поштового зв`язку на конверті.

Обґрунтовуючи своєчасність звернення до суду з цією позовною заявою позивач посилається на неоднозначну судову практику щодо розгляду такої категорії справ судами України (судами загальної юрисдикції та судами адміністративної юрисдикції).

З такою позицією позивача суд не погоджується, з огляду на те, що як вже було зазначено судом, за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України, тобто, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, а не рішеннях або постановах судів першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 та дійшла висновків, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства у своїй постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, відповідача звільнено з військової служби СБУ наказом від 15 березня 2019 року, тобто, після ухвалення Великою Палатою Верховного Суду вказаної постанови, а до адміністративного суду з вказаною позовною заявою позивач звернувся лише 22 липня 2021 року, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою без поважних причин.

Більш того, суд наголошує, що попереднє звернення позивача до Подільського районного суду міста Києва у порядку цивільного судочинства у 2021 році не може бути розцінено судом як поважна причина пропуску строку звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав викладених вище.

У відповідності до вимог частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання позовної заяви особою після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття особа повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу ймовірність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання вчиняти дії з метою їх відновлення не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду та належних обґрунтувань обставин і доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено.

Наведене свідчить про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з цим, у порядку усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав поважності пропуску цього строку та відповідних доказів.

Частиною 13 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

У порядку усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду: заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав поважності пропуску цього строку та відповідних доказів.

Пунктом 7 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Залишити позовну заяву Служби безпеки України без руху .

2. Надати позивачу п`ятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення виявлених недоліків позовної заяви.

3. Попередити позивача про наслідки недотримання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, передбачені пунктом 7 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Жук Р.В.