Справа № 183/1956/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 183/1956/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року в адміністративній справі №183/1956/24 (головуючий суддя першої інстанції - Сорока О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 27.02.2024 року звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 152-1 КУпАП серія 1ДІ №00477166 від 30.01.2024 року, справу закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано постанову Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення серія 1ДІ № 00477166 до повідомлення серія 1Д № 01315600 від 30.01.2024 року та закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за частиною першою статті 152-1 КУпАП.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт зазначає, що фотофіксація може бути зроблена в умовах, які не завжди дозволяють отримати ідеальну якість зображення, але все ж відображають реальну ситуацію. Незважаючи на не ідеальність фотофіксації, вона все ж може використовуватись як доказ, оскільки відображає деталі, необхідні для встановлення факту правопорушення. Скаржник вважає, що ним правомірно винесено постанову про застосування адміністративного штрафу, з дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

30.01.2024 року інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради винесено постанову серія 1 ДІ № 00477166 про накладання адміністративного стягнення, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 152-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 360 гривень. Суть інкримінованого позивачу правопорушення полягає в тому, що позивач не оплатив вартість послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортного засобу «MAZDA CX-5» д.н.з. НОМЕР_1 за адресою: м. Дніпро, Д1194, вул. Гоголя, в районі бул. 9-17.

Не погодившись з постановою про застосування адміністративного штрафу №00477166 від 30.01.2024 року, позивач оскаржив таку постанову до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не доведено належним та допустимими доказами, що ОСОБА_1 власник вищезазначеного транспортного засобу, допустив адміністративне правопорушення, а тому спірна постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача є протиправною.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведених вище рішень Дніпровської міської ради та її виконавчого органу, врегульовані нормами КАС України, КУпАП, Правилами паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1342 (далі по тексту - Правила №1342), Правилами паркування транспортних засобів на території м.Дніпра, затверджені рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року №38/17 (далі по тексту - Правила №38/17), Законом України «Про дорожній рух».

Так, відповідно до ст.52-2 Закону України «Про дорожній рух» при розміщенні транспортних засобів на майданчику для платного паркування особи, які розміщують транспортні засоби на такому майданчику, оплачують вартість послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортного засобу згідно з тарифом, встановленим органом місцевого самоврядування відповідно до порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом п.п.2, 26 Правил №1342 що користувач (особа, яка розміщує транспортний засіб на майданчику для паркування) зобов`язаний, окрім іншого, сплатити вартість послуг з користування майданчиками для платного паркування, після закінчення часу паркування, за який сплачено, звільнити місце паркування або сплатити вартість послуг з користування майданчиком для платного паркування за час фактичного паркування. Допускається безоплатна стоянка транспортного засобу протягом 10 хвилин після закінчення часу паркування, за який сплачено.

Аналогічні положення містять п.п.2.3, 6.4 Правила №38/17.

Статтею 152-1 ч.1 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі за не оплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування у виді штрафу в двадцятикратному розмірі від вартості однієї години послуги з користування тим майданчиком для платного паркування транспортних засобів, на якому знаходиться транспортний засіб у момент порушення.

Приміткою до вищевказаної статті КУпАП визначено, що місцями, призначеними для паркування (у тому числі безоплатного паркування) транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках для паркування транспортних засобів, у тому числі біля житлових будинків (крім індивідуальних житлових будинків) та інших будівель, на тротуарах (із числа місць для зупинки та стоянки транспортних засобів), вважаються місця, позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою. Під неоплатою вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування слід розуміти неоплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів більш як за 10 хвилин користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів (крім майданчиків, обладнаних автоматичними в`їзними та виїзними терміналами, на яких оплата відбувається під час виїзду з майданчика). Суб`єктом правопорушення, передбаченого частинами першою, другою та восьмою ст.152-1 КУпАП, є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення (момент паркування), а в разі фіксації зазначеного правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису) відповідальна особа, зазначена у ч.1 ст.14-2 КУпАП, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладання адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої ст.279-3 КУпАП, суб`єктом правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису).

Відповідно до ст.ст.219, 254, 258, 283 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.152-1 ч.1 КУпАП, розглядаються виконавчими комітетами (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, виконавчі органи, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад із винесенням за результатами такого розгляду постанов без попереднього складення протоколу про адміністративне правопорушення. Від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.152-1 ч.1 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради інспектори з паркування.

Згідно із ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до змісту статей 9-12, 14-2, 16, 152-1, 245, 251, 280 КУпАП необхідною і обов`язковою умовою для визнання особи винною у вчиненні певного адміністративного правопорушення, зокрема передбаченого ст.152-1 ч.1 КУпАП, а отже і притягнення такої особи до адміністративної відповідальності із накладенням відповідного адміністративного стягнення, є встановлення події інкримінованого адміністративного правопорушення, а при її наявності всіх обов`язкових ознак його складу. Останнє означає доведення належними, допустимими, достовірними, дійсними та достатніми доказами наявності в діянні цієї особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, всіх обов`язкових ознак складу саме даного адміністративного правопорушення, до яких належить об`єкт правопорушення, об`єктивна та суб`єктивна сторони, а також суб`єкт правопорушення. Стосовно останнього, то суб`єктом правопорушення, передбаченого ст.152-1 ч.1 КУпАП, зокрема у випадку, якщо таке правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), є відповідальна особа фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, належний користувач транспортного засобу. Якщо відсутня хоча б одна з ознак складу правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі №204/8036/16-а.

Також суд першої інстанції звернув увагу на надані відповідачем докази адміністративного правопорушення, оскільки додані до матеріалів справи фотографії, які також розміщені на офіційному сайті відповідача, зроблені в поганій якості, через що виникає складність побачити наявність блакитної (паркувальної) розмітки та встановлення неправомірних дій зі сторони позивача.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач, посилаючись на наявність в діянні позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152-1 ч.1 КУпАП, в першу чергу надає докази фотофіксації паркування позивачем свого автомобіля «MAZDA CX-5» д.н.з. НОМЕР_1 за викладених у спірній постанові обставин.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції при співставленні здійсненої стороною відповідача фотофіксації паркування позивачем власного авто із фотографіями місця зупинки здійсненими позивачем, з`ясовано, що фактично паркування позивачем свого автомобіля було здійснено не на майданчику для платного паркування спеціально обладнаному та позначеному розміткою паркомісці, а на ділянці, яка знаходилась між двома пакромісцями і не призначалась для платного паркування через неможливість її використання за таким призначенням у зв`язку із заїздами та виїздами з прилеглих територій за цією адресою.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про те, що позивач здійснив паркування авто на паркомісці, не підтверджуються наявними матеріалами справи, зокрема фотофіксацією місця паркування (а.с.14-25).

Посилання відповідача на те, що фотофіксація може бути зроблена в умовах, які не завжди дозволяють отримати ідеальну якість зображення, але все ж відображають реальну ситуацію, а тому така фотофіксація може використовуватись як доказ, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки ані суб`єкт владних повноважень, ані тим більш суд не має право приймати рішення на припущеннях, щось домірковувати чи уявляти того, чого не побачив на фотографіях.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем крім описаних вище неякісних фотознімків, інших доказів правомірності прийнятої ним постанови, не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції.

Всі сумніви щодо події та складу правопорушення, в тому числі обставин події, винності особи, що притягується до відповідальності, повинні тлумачиться на її користь. Недоведені подія, вина особи та/або інші обов`язкові ознаки складу адміністративного правопорушення мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 липня 2020 року по справі №463/1352/16-а.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог про скасування спірної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з частиною третьою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року в адміністративній справі №183/1956/24 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року в адміністративній справі №183/1956/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко