Справа № 140/9373/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 140/9373/24 пров. № А/857/24675/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі № 140/9373/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

суддя в 1-й інстанції Стецик Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі також ГУПФУ в Волинській області, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період в межах визначеного Законом строку позовної давності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести нарахування та виплату щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, за період в межах визначеного Законом строку позовної давності.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17.07.2023 Волинським окружним адміністративним судом було винесено рішення у справі № 140/15985/23, яке з врахуванням його перегляду в апеляційній інстанції постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату до пенсії в розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет на відповідний рік).

З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 240/19227/21, позивач вказує, що норма пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають па території радіоактивного забруднення, а відтак розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (у редакції, яка діяла до 01.01.2015) встановлюється із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.

Таким чином, має право на щомісячне підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 01 січня відповідного календарного року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду 11 вересня 2024 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновки суду першої інстанції є помилковими, та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не враховано, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 240/19227/21 встановлено, що норма пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають па території радіоактивного забруднення, а відтак розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (у редакції, яка діяла до 01.01.2015) встановлюється із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.

Зазначає, що станом на дату винесення попереднього рішення у справі №140/15985/23 держава не визначала окремо розрахункову величину мінімальної заробітної плати для виплат за судовими рішеннями, як нині було зроблено Законом України «Про Державний бюджет на 2024 року», та відповідно до якого пенсійний орган здійснює нарахування даної доплати.

Відтак, апелянт вважає, що дані позовні вимоги (предмет позову ) не є тотожними і не можуть бути розцінені як такі.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Частиною 4 ст.229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції зазначив, що згідно з даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі № 140/15985/23 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яка призвела до не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести з 24.11.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, до фактичної зміни обставин чи зміни нормативно-правових актів, що були застосовані судом під час вирішення даного спору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Однак постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 140/15985/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі № 140/15985/23 в частині розміру (два прожиткових мінімуми для працездатних осіб) підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонерові, який проживає на території радіоактивного забруднення, що підлягає нарахуванню та виплаті на користь ОСОБА_1 скасовано; в цій частині прийнято постанову, якою визначено розмір підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонерові, який проживає на території радіоактивного забруднення, що підлягає нарахуванню та виплаті на користь ОСОБА_1 , - дві мінімальні заробітні плати згідно із законом про Державний бюджет на відповідний рік; в решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі № 140/15985/23 залишено без змін; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1610,40 грн за подання апеляційної скарги.

Вказане судове рішення набрало законної сили 04.12.2023.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що судом вже вирішено спір між ОСОБА_1 та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не проведення нарахування та виплати підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-XII, та зобов`язано провести нарахування та виплату щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі Закон 796-ХІІ), що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Суд першої інстанції зазначив, що підстави позову в обох випадках зводяться до одних і тих же обставин: позивач проживає в населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, є непрацюючим пенсіонером; рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано неконституційним підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким було виключено статтю 39 Закону №796-XII.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та зазначає наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також, згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п. 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).

Статтею 14 КАС України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справ.

Заявник апеляційної скарги наполягає на тому, що предмет позову у справах № 140/15985/23 та №140/9373/24 є відмінними.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у даній позовній заяві і у позовній заяві у справі № 140/15985/23 предметом позову було визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії на підставі та в розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ.

Судом при вирішенні спору у справі № 140/15985/23 вирішено питання розміру спірних виплат, зокрема, враховуючи розрахункову величину дві мінімальні заробітні плати згідно із законом про Державний бюджет на відповідний рік відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 140/15985/23.

Отже, суддя зазначає, що судовими рішеннями першої інстанції від 17.07.2023 та апеляційної інстанції від 04.12.2023 у справі № 140/15985/23 вирішено спір між тими ж сторонами, який виник з аналогічних підстав та по суті тих же спірних правовідносин (з того ж предмету позову) відповідно до заявлених позовних вимог (матеріально-правових вимог).

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не наведено, що після винесення вказаних судових рішень змінилося законодавче регулювання спірних правовідносин.

До того ж, Волинський окружний адміністративний суд у рішенні від 17.07.2023 у справі № 140/15985/23 додатково звертав увагу, що 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі Закон № 1774-VIII), та за змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Однак суд апеляційної інстанції у постанові від 04.12.2023 у цій справі дійшов висновку, що із змісту Закону № 1774-VIII слідує, що ним запроваджено обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, інших виплат, а не для визначення розміру пенсійних виплат.

При цьому, зміна правової позиції судом касаційної інстанції в аналогічних правовідносинах, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 240/19227/21, на яку посилається позивач у цьому позові, не свідчить про наявність іншого предмету спору у цих правовідносинах.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Оскільки законодавче регулювання спірних правовідносин не змінилось, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є рішення, що набрало законної сили, то правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у відкритті провадження у даній справі слід відмовити на підставі пункту 2 частини першої статті 170 КАС України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне, вказати, що доводи позивача у даній справі фактично зводяться до незгоди застосування розрахункової величини - двох мінімальних заробітних встановленої ст. 39 Закону №796-XII, що була визначена постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 140/15985/23, де апелянтом був сам позивач, та просив суд скасувати рішення суду в частині розміру двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб підвищення до пенсії та прийняти нове, яким в цій частині визнати розмір підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно із законом про Державний бюджет Україна на відповідний рік.

Проте, як зазначає скаржник в апеляційній скарзі, що станом на дату винесення попереднього рішення у справі №140/15985/23 держава не визначала окремо розрахункову величину мінімальної заробітної плати для виплат за судовими рішеннями, як нині було зроблено Законом України «Про Державний бюджет на 2024 року», та відповідно до якого пенсійний орган здійснює нарахування даної доплати, а саме 1600 грн.

Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що спір у справі, що розглядається, охоплює предмет спору у справі №140/15985/23, у якому постановлено рішення, яке набрало законної сили.

За таких обставин, правильними є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 повторно звернувся до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих підстав, предмету та до того самого відповідача.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись статтями ч. 4 ст. 229, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 364, 366 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі № 140/9373/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 20.11.24