Справа № 600/3536/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/3536/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову військової НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» згідно рапорту від 29 липня 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення (наказ) про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позов обґрунтовано протиправністю відмови відповідачів у звільненні позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 та на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, вказано, що до моменту мобілізації на військову службу позивач здійснював постійний догляд та забезпечував життєдіяльність своєї матері ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи і не має змоги самостійно себе обслуговувати у зв`язку з наявними у неї захворюваннями. Інші члени сім`ї, крім позивача, які могли б здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , відсутні. Зокрема, батько позивача (чоловік ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 також потребує постійного стороннього догляду і не має фізичної змоги здійснювати догляд за своєю хворою дружиною ОСОБА_2 . Рідний брат матері позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рідні брати або сестри ОСОБА_1 чи інших родичів, які могли б здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , відсутні. Також позивач посилався на те, що на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей. За наведених обставин позивач, не бажаючи продовжувати проходження військової служби, вважає, що він має право на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, і при цьому відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за матір`ю позивача. Однак, усупереч наведеному, командуванням військової частини НОМЕР_1 зазначено, що батько позивача (чоловік ОСОБА_2 ) не потребує постійного стороннього догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. З таким висновком відповідача позивач не погоджується, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи.

Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; клопотання позивача про витребування доказів задоволено; витребувано у військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 належні чином засвідчені копії: рішення (іншого розпорядчого акту), прийнятого за результатами розгляду рапорту про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; інших документів, які стосуються спірних відносин.

Відповідач (військова частина НОМЕР_2 ) подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовою частиною НОМЕР_2 по команді направлено засобами «СЕДО» на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт позивача про звільнення з військової служби з доданими до нього документами. Відповідно, військова частина НОМЕР_2 виконала всі вимоги щодо розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби, не виходячи за межі наданих законом повноважень. У свою чергу, рапорт позивача про звільнення з військової служби та додані до нього документи були залишені без реалізації військовою частиною НОМЕР_1 . Військова частина НОМЕР_2 просила суд врахувати обставини, повідомлені у відзиві, та прийняти законне рішення.

Згідно з матеріалами справи, ухвала суду від 13 серпня 2024 року, якою відкрито провадження у даній справі, була надіслана і військовій частині НОМЕР_1 в її електронний кабінет, про що працівником апарату суду складено довідку про доставку електронного листа.

Відповідно до частини п`ятої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Згідно частини шостої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Частиною сьомою статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється за наявності в особи електронного кабінету - шляхом надсилання повістки до її електронного кабінету.

Згідно пункту 2 частини першої статті 127 Кодексу адміністративного судочинства України часом вручення повістки вважається день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Пунктом 2 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (частина шоста статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини одинадцятої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що військова частина НОМЕР_1 була належним чином повідомлена про відкриття провадження у даній справі. Однак правом подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк військова частина НОМЕР_1 не скористалася.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 перебуває на посаді начальника продовольчої служби логістики військової частини НОМЕР_2 з 01 березня 2022 року.

29 липня 2024 року ОСОБА_1 , не бажаючи проходити військову службу, подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військовий службу» у зв`язку з наявністю матері з інвалідністю ІІ групи та потребою в її постійному сторонньому догляді.

Як вбачається з матеріалів справи, наданих позивачем до позову та відповідачем військовою частиною НОМЕР_2 до відзиву, до вказаного рапорту позивач надав такі документи:

- копію свідоцтва про народження громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 08 листопада 1978 року, згідно з яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_4 , виданого Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області від 08 червня 1995 року;

- копію довідки про присвоєння РНОКПП ОСОБА_1 ;

- копію паспорта громадянина України ОСОБА_3 НОМЕР_5 , виданого Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області від 09 березня 2000 року;

- копію довідки про присвоєння РНОКПП ОСОБА_3 ;

- копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 25 лютого 1978 року, згідно з яким ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 25 лютого 1978 року;

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_7 від 13 червня 1957 року;

- копію паспорта громадянина України ОСОБА_2 НОМЕР_8 , виданого Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області від 09 березня 2000 року;

- копію довідки про присвоєння РНОКПП ОСОБА_2 ;

- копію довідки кардіологічної МСЕК Чернівецького обласного центру МСЕ серії БВМ №003196 від 12 жовтня 2010 року, згідно з якою ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності довічно у зв`язку з загальним захворюванням та протипоказані роботи в звичайних виробничих умовах;

- копію посвідчення серії НОМЕР_9 від 03 жовтня 2005 року, згідно з яким ОСОБА_2 є пенсіонером по інвалідності (ІІ група, загальне захворювання);

- копію медичного висновку ЛКК на ОСОБА_2 , виданого КНП «Берегометський ЦПМСД» 18 липня 2024 року №281, відповідно до якого ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду;

- копію медичного висновку ЛКК на ОСОБА_3 , виданого КНП «Берегометський ЦПМСД» 18 липня 2024 року №282, відповідно до якого ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду;

- копію свідоцтв про народження дітей ОСОБА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також копії довідки про присвоєння їм РНОКПП;

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_10 від 02 липня 1960 року;

- довідку Мигівського старостинського округу №2 Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області від 18 липня 2024 року №02-1049, згідно з якою ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис №196 від 02 серпня 2021 року);

- довідку Мгівського старостинського округу №2 №02-1048 від 18 липня 2024 року про склад сім`ї ОСОБА_2 ;

- копію акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) №02-137 від 18 липня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 , при цьому вказано про неможливість здійснення постійного догляду членами сім`ї першого та другого ступеню споріднення. Вказаний акт складено уповноваженою комісією Мигівського старостинського округу №2 Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області.

29 липня 2024 року командиром військової частини НОМЕР_2 складено подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у Збройних Силах України.

Вказане подання, а також рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з доданими до нього документами були направлені військовою частиною НОМЕР_2 командиру військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується листом від 29 липня 2024 року №1506/2132.

05 серпня 2024 року помічником командира з правової роботи начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 складено правовий висновок за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, яким не погоджено звільнення військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, у висновку зазначено, що мати військовослужбовця ( ОСОБА_1 ) має чоловіка ОСОБА_3 , який не потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, тобто може здійснювати постійний догляд за матір`ю військовослужбовця.

За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні, визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 06.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №740/2024 від 28.10.2024 строк дії воєнного стану продовжувався і діє по даний час.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон №389-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону №389-VIII передбачено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Зокрема, згідно з абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд зауважує, що для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести відсутність в одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І або ІІ групи, інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати за ними постійний догляд, або ж довести неможливість здійснення постійного догляду такими особами через наявність у них самих потреби в постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10 квітня 2009 року №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454 (далі - Інструкція №170 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно з абзацом 13 пункту 14.10 Розділу XIV Інструкції №170, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2024 року у справі №420/23353/23, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Згідно зі встановленими у даній справі обставинами, позивач обґрунтовує наявність підстав для звільнення його з військової служби необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка згідно з довідкою кардіологічної МСЕК Чернівецького обласного центру МСЕ серії БВМ №003196 від 12 жовтня 2010 року, є особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку з загальним захворюванням.

При цьому ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується медичним висновком ЛКК від 18 липня 2024 року №281, виданим КНП «Берегометський ЦПМСД».

Також матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 , є єдиним сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Стосовно ОСОБА_3 , який є чоловіком ОСОБА_2 згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 25 лютого 1978 року, судом встановлено, що ОСОБА_3 згідно з медичним висновком ЛКК від 18 липня 2024 року №282 КНП «Берегометський ЦПМСД» також потребує постійного стороннього догляду.

Крім цього, з обставин справи вбачається і не заперечувалось відповідачами, що рідний брат ОСОБА_2 ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою Мигівського старостинського округу №2 Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області.

Також судом, встановлено, що уповноваженою комісією Мигівського старостинського округу №2 Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області було складено акт від 18 липня 2024 року №02-137 про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), в якому зазначено, що саме ОСОБА_1 здійснює догляд (постійний догляд) за своєю матір`ю ОСОБА_2 . Крім цього в акті вказано про неможливість здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 іншими членами сім`ї першого та другого ступенів споріднення.

Матеріалами справи підтверджується і те, що діти ОСОБА_1 (внуки ОСОБА_2 ) ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є неповнолітніми особами.

Таким чином, виходячи зі встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку про те, що у ОСОБА_1 дійсно є необхідність у здійсненні постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, при цьому чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 сам потребує постійного стороннього догляду за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли би здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 яка є особою з інвалідністю ІІ групи, крім ОСОБА_1 , відсутні. Тобто, у позивача ОСОБА_1 наявні умови для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 пункту 3 частини 12 Закону №2232-ХІІ.

При цьому судом встановлено, що позивачем були надані до військової частини НОМЕР_2 копії документів, які підтверджують наявність у нього необхідності у здійсненні постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, і в якої крім ОСОБА_1 відсутні інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд за нею, а чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 , сам потребує постійного догляду за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (медичний висновок ЛКК від 18 липня 2024 року №282 КНП «Берегометський ЦПМСД»).

Доказів того, що документи, які були додані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби від 29 липня 2024 року, є незаконними чи такими, що не відповідають дійсності, відповідачами як суб`єктами владних повноважень усупереч частині другій статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України до суду не подано.

Стосовно тверджень помічника командира з правової роботи начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 у правовому висновку від 05 серпня 2024 року про те, що мати військовослужбовця ( ОСОБА_2 ) має чоловіка ОСОБА_3 , який не потребує постійного догляду і може здійснювати догляд за матір`ю військовослужбовця, то такі є помилковими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, згідно яких до рапорту позивачем було подано і медичний висновок ЛКК від 18 липня 2024 року №282 КНП «Берегометський ЦПМСД», в якому чітко зазначено, що ОСОБА_3 , 1951 року народження, потребує постійного стороннього догляду.

Однак уповноваженою особою військової частини НОМЕР_1 було проігноровано вказаний документ та, відповідно, не враховано його змісту при вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 та підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Не враховано уповноваженою особою військової частини НОМЕР_1 також і надане разом з рапортом ОСОБА_1 про звільнення з військової служби подання командира військової частини НОМЕР_2 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 (вказана обставина згідно змісту заяв по суті справи учасниками справи не заперечується). Зокрема, у поданні командира військової частини НОМЕР_2 наведений такий висновок: «Клопочу про звільнення з військової служби у Збройних Силах України старшого лейтенанта ОСОБА_1 у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, на посаді начальника продовольчої служби логістики військової частини НОМЕР_2 , штатна категорія «старший лейтенант», ВОС 7022003, грошовий оклад за 17 тарифним розрядом».

Оскільки позивач у визначений законодавством спосіб реалізував своє право на звільнення з військової служби, подавши відповідний рапорт та документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, то з урахуванням наведених вище висновків суду щодо наявності у позивача підстав для звільнення його з військової служби, такий рапорт підлягав задоволенню.

Перевіряючи оскаржувану позивачем відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на відповідність її критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідачі діяли не на підставі законодавства, яке регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямована така відмова.

Тому, наявні правові підстави для визнання протиправною відмову у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З огляду на обставини цієї справи, зважаючи на протиправність оскаржуваної позивачем відмови у звільненні його з військової служби, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача в межах спірних правовідносин буде зобов`язання відповідачів звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, заявлений позов підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, в адміністративному судочинстві обов`язок доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, які оскаржуються позивачем в адміністративному позові, покладено на суб`єкта владних повноважень, тобто у даному випадку на відповідачів військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 .

Однак у ході розгляду даної справи відповідачами не доведено правомірність оскаржуваної відмови.

Водночас суд звертає увагу нате, що відповідач військова частина НОМЕР_1 не подала до суду відзив на позовну заяву та, відповідно, не довела обґрунтованість тверджень щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, які викладені у правовому висновку помічника командира з правової роботи начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 від 05 серпня 2024 року.

При цьому у поданому відзиві військова частина НОМЕР_2 , навівши обставини спірних відносин, фактично не заперечувала щодо наявності у позивача права на звільнення з військової служби згідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, і не просила суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість відповідачі не довели правомірність оскаржуваної відмови.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відсутні підстави для його стягнення з відповідачів.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 20 листопада 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 ); відповідачі військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ); військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_13 ).

Суддя О.П. Лелюк