Справа № 460/678/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 460/678/24 пров. № А/857/10470/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі № 460/678/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дії та бездіяльності протиправними (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Поліщук О.В. в м. Рівне в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач, ГУ ПФУ), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12.10.2023 № 45 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності;

зобов`язати відповідача призначити з 11.10.2022 пенсію по інвалідності ІІІ групи позивачу, відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ від 12.10.2023 № 45 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності.

Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі захистив права позивача, оскільки відповідач уже двічі прийняв рішення по даних позовних вимогах, однак такі скасовані, а права апелянта не захищені.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 09.01.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ із з заявою про призначення пенсії по інвалідності, однак рішенням пенсійного органу від 16.01.2023 № 45, йому було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV в зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу - 4 роки.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 у справі № 460/3750/23, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.01.2023 № 45. Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.01.2023 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV, з урахуванням трьохмісячного строку для подачі додаткових документів, визначених у розписці-повідомленні від 09.01.2023.

Надалі, ГУ ПФУ здійснено повторний розгляд заяви позивача від 09.01.2023 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV, з урахуванням додаткових документів, визначених у розписці-повідомленні від 09.01.2023, внаслідок якого було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 12.10.2023 № 45.

Згідно із рішенням від 12.10.2023 № 45 заявнику відмовлено у призначенні пенсії за по інвалідності відповідно до статті 32 Закону № 1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначено, що необхідний страховий стаж на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією визначений статтею 32 Закону № 1058-IV та становить 4 роки, натомість страховий стаж ОСОБА_1 становить 01 рік 07 місяців 26 днів. За доданими зявником документами до страхового стажу не зараховано період роботи у ФОП ОСОБА_2 з 18.09.2013 по 30.11.2017 згідно з записами № 7-8 трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 19.11.2012, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58, та відсутні дані про сплату заробітної плати й страхових внесків за зазначений період.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 р. № 58, чинної на момент внесення записів в трудові книжку позивача, заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником, а тому відповідальним за заповнення трудової книжки, є роботодавець, а позивач не може нести відповідальності за допущені роботодавцем порушення при внесенні записів до трудової книжки.

Щодо відсутності даних про сплату заробітної плати й страхових внесків за спірний період суд першої інстанції зазначив, що виходячи з аналізу норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 р. № 794, обов`язок внесення відомостей про фізичних осіб до системи персоніфікованого обліку покладено на уповноважений орган Пенсійного фонду. Відтак, відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування свідчить про неналежне виконання саме пенсійним органом приписів вищенаведених норм законодавства. З огляду на наведене, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не може бути достатньою підставою для незарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи.

Дані висновки суду першої інстанції, як і встановлені ним обставини справи, не є предметом апеляційного оскарження і, крім того, апеляційним судом не встановлено, що при дослідженні матеріалів справи та встановленні фактів протиправності оскаржуваного висновку відповідача суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права або ж неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно частин першої-третьої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Разом з тим, апелянт висловлює незгоду з обраним способом захисту його порушеного права, оскільки згідно висновків суду першої інстанції, виходячи з поданих позивачем документів до пенсійного органу, у відповідача не було підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії.

Отже це питання і є ключовим при вирішенні апеляційної скарги.

Суд першої інстанції виходив з того, що повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є саме відповідач, до компетенції якого і входить розгляд документів. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії за умови, що таких дій не вчинив відповідач.

Таким чином, з точки зору суду першої інстанції, належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення пенсії по інвалідності з урахуванням висновків суду.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 817/864/18 та від 11 листопада 2019 року у справі № 818/960/17.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі № 420/914/19.

При цьому слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід, згідно з яким дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Hasanv. Bulgaria» заява № 30985/96).

Оскільки, як зазначено вище, судом першої інстанції встановлена протиправність дій відповідача щодо незарахування спірного періоду до трудового стажу, тобто безпідставна відмова у призначенні пенсії позивачу, належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання призначити та виплачувати пенсію позивачу.

Щодо дати призначення пенсії, колегія суддів зазначає, що оскільки позивач звернувся вперше до пенсійного органу 09.01.2023, що встановлено з рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 у справі № 460/3750/23, саме з 09.01.2023 слід зобов`язати відповідача призначити пенсію по інвалідності 3 групи позивачу, відповідно до Закону № 1058-IV.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У розрізі викладеного, оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд приходить до переконання, що такі є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до задоволення позовних вимог у спосіб, який не заявлений позивачем, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі № 460/678/24 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов в цій частині задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з 09.01.2023 призначити пенсію по інвалідності III групи ОСОБА_1 відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі № 460/678/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар