Справа № 463/3478/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 463/3478/24 пров. № А/857/22669/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року (головуючий суддя Кузан Р.І., м. Львів, в порядку спрощеного позовного провадження) у справі № 463/3478/24 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про скасування постанови,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач), в якому просить скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.04.2024 №3 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями, якою накладено на Акціонерне товариство «Українська залізниця» штраф у розмірі 142316 гривень.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, мотивуючи тим, що протокол про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 03.04.2024 № 440239, не відповідає вимогам статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» та складений з порушення чинного законодавства України, а саме, не на відповідну особу. Вагон № 4 потягу № 416 сполученням «Київ-Львів-Перемишль», у якому ніби-то було виявлено особу, яка пред`явила на паспортний контроль ідентифікаційну картку громадянки Федеративної Республіки Німеччина серії L3G460R9Z, обслуговував інший стюард, ніж той, який вказаний в постанові, що підтверджується поясненнями самого старшого стюарда ОСОБА_1 . Отже, старший стюард ОСОБА_1 , на якого складено протокол від 03.04.2024 № 440239, не допускав у вагон осіб без документів, необхідних для в`їзду до держави прямування. Також звертає увагу, що у графі «свідки правопорушення» зазначено двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідно до рапорту, який надісланий на адресу позивача з протоколом від 03.04.2024 № 440239, ОСОБА_2 є працівником прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а відповідно до акту відмови від підпису громадянки Федеративної Республіки Німеччина ENES IRINA, ОСОБА_3 є також працівником прикордонної служби, оскільки в акті зазначена адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , за якою знаходиться ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ). Дані особи не можуть бути залучені як свідки, оскільки щодо їх неупередженості є сумніви. Відтак є підстави вважати, що протокол від 03.04.2024 № 440239 є фіктивним. Також вказує, що можливо припустити, що у особи ENES IRINA під час перетинання державного кордону був наявний закордонний паспорт, що дає право на перетин державного кордону, а відтак правових підстав для складання протоколу про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень у працівників прикордонного загону не було. Також вказує, що оспорювана постанова не відповідає ст. 12 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень». Сама постанова від 11.04.2024 №3 на адресу Позивача не надсилалася. Зазначений у постанові машиніст інструктор локомотивних бригад ОСОБА_4 не є представником перевізника, оскільки акціонерне товариство «Українська залізниця» не уповноважувала ОСОБА_5 бути присутнім, як представника залізниці, при розгляді справи про правопорушення і відповідно відсутні підстави вважати його представником залізниці, копія довіреності у матеріалах справи відсутня. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що 03 квітня 2024 року о 01 годині 40 хвилин, в пункті пропуску для залізничного сполучення «Львів» прикордонним нарядом «Перевірка документів» відділу прикордонної служби «Львів» під час перевірки документів у пасажирів, які перетинали державний кордон у потязі №716 сполученням «Перемишль-Львів-Київ» (виконується перевізником - Акціонерне товариство «Українська залізниця») у вагоні №4 виявлено одну громадянку Федеративної Республіки Німеччина без належних документів для в`їзду в Україну. А саме, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пред`явила на паспортний контроль ідентифікаційну картку громадянина Федеративної Республіки Німеччини серії L3G460R9Z від 29.10.2020, дійсну до 28.10.2030, яка не дає права на перетинання державного кордону України.

03 квітня 2024 року стосовно вищевказаної особи - пасажира на підставі ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» уповноваженим представником Державної прикордонної служби України прийнято рішення про відмову в пропуску через державний кордон при в`їзді в Україну, у зв`язку із відсутністю дійсного паспортного документа, який надає право на перетинання державного кордону України.

Цього ж дня посадовою особою НОМЕР_2 прикордонного загону складено протокол про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями №440239.

11.04.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_7 винесено постанову № 3 про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, якою на ПАТ «Українська залізниця» накладено штраф у розмірі 142316,00 грн за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що перевізником ПАТ «Українська залізниця» не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, а не їх справжність, чим порушено вимоги ст.1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» та ст.22-1 Закону України «Про залізничний транспорт». Суд констатуав, що ідентифікаційна картка громадянина Федеративної Республіки Німеччина серії L3G460R9Z, видана 29.10.2020, не є документом, що надає право на в`їзд в Україну.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, апеляційний суд зазначає наступне.

У частині 2 статті 19 Конституції України та частині 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» № 661-IV від 03.04.2003 року на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України серед іншого покладено обов`язок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі, згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а під час дії воєнного або надзвичайного стану - на блокпостах чи контрольних постах осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил; здійснення самостійно або у взаємодії з органами Національної поліції і органами Служби безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальними органами чи територіальними підрозділами в межах контрольованих прикордонних районів контролю за дотриманням іноземцями та особами без громадянства, а також біженцями, особами, які потребують додаткового захисту, та особами, яким надано притулок в Україні, установлених правил перебування на її території.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про залізничний транспорт» №273/96-ВР від 04.07.1996 року залізничний транспорт - виробничо-технологічний комплекс підприємств залізничного транспорту, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо; залізниця - відокремлений підрозділ акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування (далі - АТ «Укрзалізниця»), утворений відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», який здійснює перевезення пасажирів та вантажів у визначеному регіоні залізничної мережі.

Відповідно до ст. 22-1 Закону України «Про залізничний транспорт» під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов`язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх перевізникові на його вимогу, а перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні зобов`язаний до початку такого перевезення перевірити наявність у пасажира паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документ, що його замінює, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред`явив необхідні документи.

За невиконання обов`язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього паспортного документа, що посвідчує особу пред`явника, або документа, що його замінює, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10.01.2002 року (далі Закон №2920-ІІІ), цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності.

Згідно із ст. 1 Закону №2920-ІІІ підприємства (їх об`єднання), установи, організації та фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира паспортного документа, візи або інших документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без таких документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленому на 1 січня календарного року, за кожного такого пасажира, але не більше шестисот таких прожиткових мінімумів за одне перевезення, а за ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів - у розмірі п`ятдесяти таких прожиткових мінімумів за кожне перевезення.

Звернення пасажира, який є іноземцем або особою без громадянства, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про надання притулку в порядку, встановленому законом, не звільняє перевізника від відповідальності, передбаченої цим Законом за перевезення чи спробу перевезення такого пасажира через державний кордон України без необхідних документів.

Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Згідно з п. 7.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року №1196, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за №310/13577, посадка в поїзд осіб здійснюється за такими документами, що посвідчують особу: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідчення водія, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа для виїзду за кордон особи, яку визнано біженцем, та особи, яка потребує додаткового захисту, довідки про звернення за захистом в Україні, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, паспортного документа іноземця та особи без громадянства.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено перелік документів, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, а саме: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Таким чином, позивач, як перевізник, зобов`язаний був перед початком здійснення міжнародного пасажирського перевезення (на станції Перемишль) перевірити у пасажира, наявність документів, необхідних для в`їзду до держави прямування або транзиту.

Перелік документів, які необхідні для перетинання державного кордону для в`їзду в Україну передбачений Порядком забезпечення надання перевізникам, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, та органам охорони державного кордону інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2011 року №811 (далі - Порядок №811).

Відповідно до пункту 2 Порядку №811 документом, необхідним пасажирам (громадянам України, іноземцям та особам без громадянства) для в`їзду в Україну та до іноземних держав, якщо інше не передбачено законодавством або міжнародними договорами України, є виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН паспортний документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд до держави або виїзд з неї і визнаний Україною.

Пунктом 5 Порядку №811 визначено, що Адміністрація Держприкордонслужби забезпечує у межах своїх повноважень надає органам охорони державного кордону, Мінінфраструктури інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав.

Такими документами є: паспорт громадянина для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, проїзний документ дитини, посвідчення особи моряка, проїзний документ для іноземців, проїзний документ біженця, проїзний документ особи без громадянства.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ідентифікаційна картка громадянина Федеративної Республіки Німеччини ENES IRINA не є необхідним (відповідним) документом, який надає право на перетинання державного кордону на в`їзд в Україну, а, відтак, відповідно до ст. 9 Закону України «Про прикордонний контроль», ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та п. 2 постанови КМУ від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» не дає право на в`їзд в Україну.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст.3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» посадовою особою відповідного органу охорони державного кордону України, яка виконує функції із здійснення прикордонного контролю, про вчинення правопорушення складається протокол. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка керує транспортним засобом, або представником перевізника, у присутності якого складено протокол про правопорушення, а за наявності свідків протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, або представника перевізника від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Особа, яка керує транспортним засобом, або представник перевізника має право надати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Статтею 12 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» передбачено, що посадова особа органу охорони державного кордону України, уповноважена накладати штрафи, приймає відповідне рішення протягом п`ятнадцяти днів після надходження протоколу про правопорушення та інших матеріалів справи. Рішення оформляється постановою відповідної особи.

Апеляційний суд зазначає, що перевізником - АТ «Українська залізниця» не виконано обов`язок перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, чим порушено вимоги ст.1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» та ст.22-1 Закону України «Про залізничний транспорт».

Не заслуговують на увагу апеляційного суду покликання позивача на те, що працівники АТ «Українська залізниця» дотримувались і діяли у відповідності до вимог пунктів 2.5 та 2.6 Технології прикордонного та митного контролю у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної митної служби України, Міністерства транспорту та зв`язку України 06.10.2009 року №745/926/1032, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 листопада 2009 року за №1036/17052 (далі - Технологія), оскільки вказана Технологія застосовується безпосередньо під час здійснення прикордонного та митного контролю пасажирських поїздів міжнародного сполучення у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон для залізничного сполучення і спрямована на удосконалення рівня взаємодії органів охорони державного кордону та митних органів, структурних підрозділів залізничного транспорту України, дотримання графіку руху пасажирських поїздів, скорочення часу проведення прикордонного та митного контролю осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Щодо покликання скаржника на те, що перевізника не було належним чином повідомлено про розгляд справи та не вручено копію постанови від 11.04.2024 року №3, то на адресу перевізника 04.04.2024 року засобами поштового зв`язку (новою поштою (кур`єрською доставкою)) було надіслано другий примірник протоколу та всі матеріали справи, а також повідомлено про час та дату розгляду, відповідно до витягу з додатку даний лист було доставлено о 09:15 год 05.04.2024 року (лист від 03.04.2024 року №02.1/6398-24-Вих, додаток №1).

Також враховуючи вимоги статті 12 Закону України «Про відповідальність перевізників» копія постанови про накладення штрафу після розгляду справи (представник перевізника Олександр Петрук брав участь в розгляді справи) 11.04.2024 року була вручена представнику перевізника, що стверджується підписом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювана постанова ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.04.2024 року №3 про правопорушення, пов`язане з міжнародними пасажирськими перевезеннями та накладення на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» штрафу у розмірі 142316,00 грн. прийнята з дотриманням норм чинного законодавства, підстави для її скасування відсутні.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Водночас під час розгляду цієї справи судом не встановлено порушень процедури , які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Згідно з положеннями статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати повторному розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 463/3478/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар