Справа № 240/13650/24
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/13650/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Панкеєвої В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток за вислугу (стаж) роботи та як учаснику бойових дій, без урахування святкових днів, при звільненні за період з 2006 по 2016 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 06.06.2017 з урахуванням індексації;

- зобов`язати нарахувати та виплатити йому - грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток за вислугу (стаж) роботи та як учаснику бойових дій, без урахування святкових днів, при звільненні за період з 2006 по 2016 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 06.06.2017 з урахуванням індексації, а саме: за 2006 рік - 35 діб щорічної відпустки; за 2007 рік - 35 діб щорічної відпустки; за 2008 рік - 35 діб щорічної відпустки; за 2009 рік - 40 діб щорічної відпустки; за 2010 рік - 40 діб щорічної відпустки; за 2011 рік - 40 діб щорічної відпустки; за 2012 рік - 40 діб щорічної відпустки; за 2013 рік - 40 діб щорічної відпустки; за 2014 рік - 40 діб щорічної відпустки; за 2015 рік (до 06.11.2015) - 45 діб щорічної відпустки; за 2015 рік (з 07.11.2015) - 3 дні щорічної відпустки та 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2016 рік - 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Позов мотивовано протиправністю невиплати відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової щорічної відпусток та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за наявності всіх законодавчо передбачених підстав для проведення такої виплати.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у строк та в порядку, визначеному ст.152, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Вказує, що компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю, оскільки в наказі про звільнення позивача було визначено компенсацію за фактично відпрацьований час у 2017 році, а позивач в свою чергу з таким наказом погодився та його не оскаржив, відтак позовні вимоги в частині компенсації відпустки за період з 2006 по 2016 року є необґрунтовані та безпідставні. Крім того, наголошує що відповідно до довідки УКЗ від 17.06.2024 № СЕД-4084-2024 інформація щодо використання позивачем чергових щорічних відпусток з 2006 по 06.11.2015 відсутня, а тому не можливо встановити кількість використаних та не використаних днів щорічної відпустки. Також зазначає,що позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток з урахуванням індексації, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підлягають до задоволення.

07 серпня 2024 року від Головного управління Національної поліції в Житомирській області надійшло клопотання, в якому просить позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду. В обґрунтування заяви зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України.

Ухвалою суду від 13.08.2024 у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Житомирській області про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 відмовлено.

У період із 02.09.2024 по 16.09.2024, 07.10.2024 та із 04.11.2024 по 18.11.2024 головуюча суддя перебувала у відпустці.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1 ст.263 КАС України.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 15.12.2005 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України (міліції), а з 07.11.2015 по 06.06.2017 в Національній поліції України (поліції).

Відповідно до наказу ГУ НП в Житомирській області від 02.06.2017 № 106/ос був звільненим зі служби за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу встановлено статус учасника бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 .

Позивачем зазначено, що при звільненні його із органів внутрішніх справ ним не було використано відпустки за деякий період проходження служби в органах внутрішніх справ в Житомирській області, право на які має згідно законодавства України.

Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію не відбутих ним відпусток за час проходження служби в підрозділах УМВС України в Житомирській області за період з 15.12.2005 по 06.06.2017, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з урахуванням індексації.

Однак, на своє звернення щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, листом від 18.06.2024 ГУНП в Житомирській області повідомило, переглядом наказів Володар-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області за період 2005-2015, які були передані на зберігання до ВРТЗІ ГУНП в Житомирській області, а саме архівні справи №№32-42 опис 2 фонд 71, встановлено відсутність наказів щодо надання щорічних відпусток. У зв`язку із викладеним вище підтвердити можливо лише використання відпусток за період проходження служби в Національній поліції України. Підтвердити чи спростувати факт використання щорічних відпусток за попередні роки не представляється можливо.

Також відповідачем надіслано на адресу позивача довідку про використання відпусток за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції України.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток за вислугу (стаж) роботи та як учаснику бойових дій протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне наголосити наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

За правилами статті 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХІІ), відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 16-2 Закону №504/96-ВР передбачена додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності. Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

У силу частин 1, 3 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейські проходять службу в поліції: на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції; під час перебування в розпорядженні згідно з положеннями статті 67 цього Закону; під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських; під час прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування згідно з положеннями статті 20 Закону України "Про статус народного депутата України", статті 29 Закону України "Про статус депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим" та статті 33 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад"; під час відрядження до державних органів, установ та організацій згідно з положеннями статті 71 цього Закону.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст.60 Закону №580-VIII).

За змістом частин 1 та 2 статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1, 2, 3 і 4 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

З приписами ч.ч.8-11 ст.93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1 та 2 статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом МВС України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок №260 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абз.7-8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що відповідно до положень Закону №580-VIII та Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні, зокрема, щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського.

Разом з тим, слід відмітити, що відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, яка надається учасникам бойових дій на підставі п.12 ч.1 ст.12 Закону №504/96-ВР згідно вказаної норми є додатковою відпусткою.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Оскільки обмеження прав найманого працівника та розширення прав роботодавця не ґрунтуються на вимогах закону, не є необхідними у демократичному суспільстві та порушують баланс інтересів сторін трудових правовідносин.

Аналогічні правові висновки щодо регулювання аналогічних спірних правовідносин викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.11.2021 у справі №440/5244/19.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, у тому числі і тих, що надаються учасникам бойових дій.

Вирішуючи питання щодо протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та виплати на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 2006-2015 роки (до 06.11.2015), з урахуванням вищеописаних норм законодавства та наявних у справі документів, вказує про таке.

Із змісту довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області №СЕД-4084-2024 від 17.06.2024 про використання/невикористання позивачем передбачених законодавством відпусток відслідковується наступне:

- за 2006 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2007 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2008 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2009 рік - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

- за 2010 рік - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

- за 2011 рік - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

- за 2012 рік - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

- за 2013 рік - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки);

- за 2014 рік - інформація відсутня (мав право на 45 діб щорічної відпустки);

- за 2015 рік (до 06.11.2015) - інформація відсутня (мав право на 45 діб щорічної відпустки);

Разом з цим, відповідно до листа управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 18.06.2024 №СЕД-4280-2024, наявного в матеріалах справи, переглядом наказів Володарськ-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області за період 2005-2015, які були передані на зберігання до ВРТЗІ ГУНП в Житомирській області, а саме архівні справи № № 32-42 опис 2 фонд 71, встановлено відсутність наказів щодо надання щорічних відпусток. Таким чином, підтвердити чи спростувати факт використання щорічних відпусток за попередні роки не представляється можливим.

Суд зауважує, що у відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, термін зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що встановити факт невикористання позивачем відпусток за 2006-2015 роки - неможливо.

Відтак, суд вважає, що у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову.

Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Водночас, вимогу про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 2006-2015 роки позивач обґрунтовує виключено не наданням відповідачем доказів того, що позивачу виплачувалась компенсація у спірний період, стверджуючи при цьому, що у вказані періоди йому відпустка не надавалась.

Суд зауважує, що позивач, звільнившись у червні 2017 року, мав знати про невиплату йому компенсації за невикористані у 2006-2015 роках відпустки та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 02.16.2017 №106 о/с, яким звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, відомості про кількість днів відпустки, які підлягають компенсації відсутні, що дає підстави стверджувати, про те, що на момент звільнення позивачем відпустку використано.

При цьому, позивач просить нарахувати та сплатити йому грошову компенсацію за невикористані у 2006-2015 роках чергові відпустки, тобто через 7 років після звільнення з органів внутрішніх справ.

Відтак, своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення його порушеного права.

Незважаючи на обов`язок, встановлений частиною 2 статті 77 КАС України щодо доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності, процесуальне законодавство не звільняє позивача від обов`язку доказувати ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Зважаючи на викладене, позивачем не доведено наявності у нього права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а відтак позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період з 2006 року по 2015 рік (до 06.11.2015) є необґрунтованою.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткових відпусток за вислугу (стаж) роботи та як учаснику бойових дій, без урахування святкових днів, при звільненні за період з 07.11.2015 по 31.12.2016, суд зазначає таке.

Із змісту довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області №СЕД-4084-2024 від 17.06.2024 відслідковується наступне:

- за 2015 рік (з 07.11.2015) - відпустка не використана (мав право на 3 доби пропорційно до відпрацьованого у році часу);

- за 2016 рік - використано 30 діб щорічної відпустки, використано 15 діб додаткової відпустки за стаж служби в поліції; (наказ ГУНП в Житомирській області від 10.11.2016 № 260 o/c); (мав право на 30 діб щорічної відпустки, а також на 15 діб додаткової відпустки за стаж служби в поліції); додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не використана (14 діб);

- за 2017 рік - не використовував; наказом на звільнення передбачено виплату компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову за стаж служби відпустку пропорційно до відпрацьованого часу у році звільнення; додаткова відпустка відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" використана (наказ ГУНП в Житомирській області від 13.04.2017 № 67 о/с).

Тобто під час проходження служби в період з 07.11.2015 по 06.06.2017 позивач не використав у повному обсязі своє соціальне право на належний відпочинок - відпустки, втім відомості про нарахування йому під час звільнення компенсації за невикористані дні таких відпусток матеріали справи не містять. Позивачу здійснено нарахування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (основної та додаткової за стаж служби в поліції), пропорційно до відпрацьованого часу у році звільнення лише за 2017 рік.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право лише на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток за: 2015 рік (з 07.11.2015 по 31.12.2015) - 3 дні щорічної відпустки та за 2016 рік - 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Разом з цим, належних та допустимих доказів права на отримання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік позивачем не надано.

Враховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової відпустки з 07.11.2015 по 31.12.2015 - 3 доби, а також 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, а тому відповідач протиправно не виплатив позивачу таку компенсацію, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Вимоги в частині виплати компенсації з урахуванням індексації задоволенню не підлягають, оскільки у матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу у спірні періоди індексації. Також відсутні докази звернення до відповідачів із заявами стосовно нарахування та виплати позивачу індексації та докази порушення його прав, шляхом відмови у такій виплаті.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст.55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі №800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №820/3327/16.

З огляду на фактичні обставини справи та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, суд виходить з того, що заявлена позивачем вимога є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

За відсутності документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись статями 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий бульвар,5/37, м.Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10008. ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015 та 2016 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2015 рік - 03 доби, за невикористану частину додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік - 14 діб.

В іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва

21.11.24