Справа № 480/4233/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 р. Справа № 480/4233/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2023, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, по справі № 480/4233/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)"

про визнання неправомірним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)" (далі - відповідач, ДУ "Роменська ВК (№56) "), в якій, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.9-11 том 2), що була прийнята до розгляду ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 (т.2, а.с.22-23), просив:

1) визнати протиправним та скасувати рішення комісії від 02.12.2022, засідання якої проведено на виконання норм Законів України від 18.10.2022 № 2689-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини" та Закон України №2690-ІХ "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального Кодексу України та Кримінального процесуального Кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини" і на якому вирішувалось питання про можливість представлення ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк;

2) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1 200 000 грн. (одного мільйона двохсот тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної прийняттям комісією установи 02.12.2022 незаконного рішення про відмову в можливості представлення ОСОБА_1 до заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі № 480/4233/23, яку залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року, відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2024 року у справі № 480/4233/23 ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції - Сумського окружного адміністративного суду.

На новий розгляд до Сумського окружного адміністративного суду матеріали даної справи надійшли 19.01.2024 та прийняті до провадження суддею на підставі ухвали від 24.01.2024, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін.

Ухвалами Сумського окружного адміністративного суду від 09.02.2024 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів у адміністративній справі №480/4233/23 та повернуто без розгляду позивачу заяву про збільшення розміру позовних вимог.

На підставі ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів та зобов`язано Державну установу "Роменська виправна колонія (№56)" вчинити дії по збереженню відеозаписів з камер відеоспостереження сектору довічно позбавлених волі № 2 (далі СДПВ № 2) та з портативних відеореєстраторів інспекторів зміни за 02.12.2022 за проміжок часу з 09 год. 30 хв. до 11 год. 30 хв., а також надати суду відеозаписи з камер відеоспостереження сектору довічно позбавлених волі №2 (далі СДПВ № 2) з коридору перед кімнатою для короткочасних побачень за 02.12.2022 за період часу з 09 год. 30хв. до 11год. 30хв. та з портативних відеореєстраторів інспекторів зміни за цей же час.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та звільнено його від сплати судового збору за подання до суду заяви про збільшення позовних вимог у адміністративній справі №480/4233/23. Прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних у адміністративній справі №480/4233/23.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року зобов`язано відповідача у строк 7 днів з дня отримання копії цієї ухвали належним чином завірені копії доказів на підтвердження повноважності виконання обов`язків членів Комісії саме 02.12.2022 - ОСОБА_2 (витяг з табеля робочого часу тощо), а також додатково ОСОБА_3 та ОСОБА_4 замість тих осіб, які були визначені наказом Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)" від 06.01.2022 №5/ОД-22.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі № 480/4233/23 задоволено частково позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Роменська ВК (№56)" про визнання протиправним і скасування рішення.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної установи "Роменська ВК (№56)", оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду, переведення в іншу установу виконання покарань та зміни умов покарання від 02.12.2022, в частині, що стосується відмови ОСОБА_1 в поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Зобов`язано Державну установу "Роменська ВК (№56)" повторно здійснити розгляд питання щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та зобов`язання повторно здійснити розгляд питання щодо можливості подання матеріалів до суду про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі №480/4233/23 в оскаржуваній цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким:

- стягнути з відповідача, Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)", на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1 200 000 грн (одного мільйона двохсот тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної прийняттям комісією установи 02.12.2022 незаконного рішення про відмову в можливості представлення ОСОБА_1 до заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що скаржник не може погодитись із оскаржуваним рішенням в частині відмови у стягненні моральної шкоди та виходу за межі позовних вимог із зобов`язанням повторно розглянути питання щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. А із рішення в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого протоколом засідання комісії від 02.12.2022, позивач погоджується та звертає увагу на поверхневий підхід до розгляду даної справи.

Так, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт розбіжності складу комісії, затвердженого наказом від 06.01.2022 №5/ОД-22, та фактично присутніх на комісії 02.12.2022 осіб, а також саме через неправильне застосування судом норм процесуального чи матеріального права (відмова у відкритті провадження у справі 03.05.2023) та скорочені терміни зберігання відеозаписів, затверджених Порядком використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України від 26.06.2018, відеозаписи за 02.12.2022 не були досліджені судом як доказ невідповідності складу комісії, затвердженого наказом від 06.01.2022 №5/ОД-22, особам присутнім на комісії 02.12.2022. В той же час, судом першої інстанції не досліджено факт того, хто був присутнім із складу комісії, затвердженого наказом від 06.01.2022 №5/ОД-22, на роботі 02.12.2022. Відтак, судом першої інстанції не надана правова оцінка діям відповідача з даного приводу.

Позивачем також зауважено, що судом першої інстанції не взято до уваги факт присутності в наказі від 06.01.2022 №5/ОД-22 про склад комісії, де одним із членів комісії вказано начальника відділу нагляду і безпеки підполковника внутрішньої служби Бандура О.І. , який на той момент не працював в установі.

Водночас, позивач не погоджується із відмовою суду першої інстанції у задоволенні його вимог про стягнення моральної шкоди, адже незаконне рішення Комісії погіршує його становище та є додатковим інструментом негативного впливу на позивача. На думку позивача, за обставинами даної справи наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням чинного законодавства України, дане рішення продовжує негативно впливати на життя позивача і по теперішній час, в той час як факти незадовільного ставлення службових осіб до своїх обов`язків, прийняття рішення нелегітимним складом, невизнання своїх помилок та вини, самоусунення від надання доказів, не може не впливати на емоційний та психологічний стан позивача. Відтак, позивач вважає, що держава повинна компенсувати йому завдані збитки, котрі представники держави в особі відповідача завдали своїми діями, і які позивач оцінює у розмірі 1200000,00 грн.

Відповідачем на апеляційну скаргу подано відзив, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в ДУ "Роменська ВК (№56)" (а.с.232-233 том 1).

Згідно витягу з наказу ДУ "Роменська ВК (№56)" від 06.01.2022 №5/ОД-22 "Про створення комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду, переведення в іншу установу виконання покарань та зміни умов тримання" створено комісію з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду, переведення в іншу установу виконання покарань та зміни умов тримання (далі - Комісія, Комісія ДУ «РВК (56)» (а.с.231 том 1).

Відповідно до вказаного наказу до складу комісії входять:

- перший заступник начальника установи - заступник начальника установи з нагляду і безпеки, охорони та оперативної роботи підполковник внутрішньої служби Кардаш І.І. ;

- виконуючий обов`язки заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи-начальник відділу соціально-виховної та психологічної роботи майор внутрішньої служби Перетятько С.О. ;

- заступник начальника установи з інтендантського та комунально- побутового забезпечення - начальника відділу з інтендантського та господарського забезпечення підполковник внутрішньої служби Мартиненко В.С. ;

- виконуючий обов`язки заступника начальника установи з виробництва ДП "Роменська виправна колонія (№ 56)" Калініченко О.А. ;

- начальник відділу нагляду і безпеки - підполковник внутрішньої служби Бандур О.І. ;

- начальник оперативного відділу підполковник внутрішньої служби Разлєєв М.М. ;

- завідувач медичної частини №56-лікар філії державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 56)" Лопошук І.І. (за згодою);

- виконуючий обов`язки директора державного професійно-технічного навчального закладу «Роменський навчальний центр №56» Моголівець І.Г. (за згодою);

- директор Перехрестівської вечірньої (змінної) школи Ведмідь А.С. (за згодою).

За даним наказом також визначено головою комісії начальника установи полковника внутрішньої служби Фурса О.Ю. , а секретарем комісії - начальника відділу по контроль за виконанням судових рішень - старшого лейтенанта внутрішньої служби Мащенка М.В.

02 грудня 2022 року відбулося засідання зазначеної Комісії, на якому вирішувалося питання про можливість подання матеріалів до суду щодо заміни, серед інших, ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а.с.232-233 том 1).

Зі змісту витягу з протоколу засідання Комісії від 02.12.2022 (а.с.232-233 том 1) вбачається, що на засіданні були присутні:

1) голова комісії - начальник ДУ "Роменська виправна колонія (№56)" полковник внутрішньої служби Олександр Фурса ;

2) члени комісії:

- перший заступник начальника установи - заступник начальника установи з нагляду і безпеки, охорони та оперативної роботи підполковник внутрішньої служби Ігор Кардаш ;

- заступник начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи-начальник відділу соціально-виховної та психологічної роботи майор внутрішньої служби Руслан Колісник ;

- виконуючий обов`язки директора Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№56)" - заступника начальника державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" з виробництва Олег Калініченко ;

- заступник начальника установи з інтендантського та комунально- побутового забезпечення - начальника відділу з інтендантського та господарського забезпечення підполковник внутрішньої служби Вадим Мартиненко ;

- начальник відділу нагляду і безпеки - підполковник внутрішньої служби Андрій Федотов ;

- начальник оперативного відділу підполковник внутрішньої служби Микола Разлєєв ;

- завідувач медичної частини-лікар державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 56)" Ігор Гашенко.

Секретарем Комісії був начальник відділу по контроль за виконанням судових рішень - старший лейтенант внутрішньої служби Максим Мащенко .

Так, згідно протоколу, при проведенні засідання Комісії доповідач - начальник відділення СПС Дмитро Рябчун доповів матеріали щодо вирішення питання про заміну ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (стаття 82 Кримінального кодексу України) та, при цьому, стосовно позивача вказано, що він ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 16.07.2004 Апеляційним судом Сумської області за ст.ст.93 п.п."а.е", 142ч.3, 115ч.2.п.п.1.6.13, 146ч.3, 187ч.4, 263ч.1, 263ч.1, 309ч.1, 353ч.3, 357ч.3, 358ч.1, 70ч.1 Кримінального кодексу України до довічного позбавлення волі, початок строку 22.02.2003 року, відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. раніше не судимий, характеризується посередньо, заохочення -2, стягнення - 9.

За наслідками одноголосного голосування Комісією вирішено відмовити ОСОБА_1 в поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, як такому, що не став на шлях виправлення.

Таке рішення оформлене протоколом засідання Комісії від 02.12.2022, що було підписано головою Комісії, сімома членами Комісії, а також секретарем Комісії (а.с.232-233 том 1).

Позивач був ознайомлений з таким рішенням, що підтверджується його підписом на витязі з протоколу засідання Комісії від 02.12.2022 (а.с.4 том 1).

Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково вимоги позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами те, що оскаржуване рішення було прийнято повноважним складом комісії, у зв`язку з чим, суд першої інстанції визнав протиправним оскаржуване рішення та скасував його. А також, задля захисту порушеного права позивача ефективним та належним способом, суд першої інстанції вирішив вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно здійснити розгляд питання щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В частині вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди із відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що спричинення позивачу моральної шкоди оскаржуваним рішенням під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження, не підтверджено належними доказами досягнення негативних емоцій позивача рівня страждання, не знайшов підтвердження факт настання будь-яких негативних наслідків, пов`язаних з діями відповідача, в тому числі втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань. Крім того, позивачем не обґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди та з чого цей розмір при цьому виходить. Причини, які зазначає позивач в обґрунтування позову, не обґрунтовують саме розмір моральної шкоди 1200000 грн та її співмірність із наслідками прийнятого оскаржуваного рішення, які б співвідносились із засадами розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, в частині, що доводів оскаржується в апеляційній скарзі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Виконання судових рішень у кримінальному провадженні регулюється розділом VIII КПК України.

За змістом статей 537 та 539 КПК України, якими регламентовано перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, вбачається, що процесуальний закон виокремлює можливість оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань (пункту 13-1 частини першої статті 537 КПК України), в той час коли розгляд таких справ здійснюється в порядку адміністративного судочинства (частина дев`ята статті 539 КПК України).

З наведеного можна зробити висновок про те, що оскарження дій, рішень чи бездіяльності адміністрацій установ виконання покарань відбувається в рамках адміністративного судочинства в силу прямих приписів статей 537 та 539 КПК України.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в ДУ "Роменська ВК (№56)" (а.с.232-233 том 1).

02 грудня 2022 року відбулося засідання Комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду, переведення в іншу установу виконання покарань та зміни умов тримання (надалі по тексту - Комісії) (створеної на підставі наказу ДУ "Роменська ВК (№56)" від 06.01.2022 №5/ОД-22 (а.с.231 том 1)), на якому вирішувалося, зокрема питання про можливість подання матеріалів до суду щодо заміни, серед інших, ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а.с.232-233 том 1).

Зі змісту витягу з протоколу засідання Комісії від 02.12.2022 (а.с.232-233 том 1) вбачається, що при проведенні засідання Комісії доповідач - начальник відділення СПС Дмитро Рябчун доповів матеріали щодо вирішення питання про заміну ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (стаття 82 Кримінального кодексу України) та, при цьому, стосовно позивача вказано, що він 02.06.1974 р.н., засуджений 16.07.2004 Апеляційним судом Сумської області за ст.ст.93 п.п."а.е", 142ч.3, 115ч.2.п.п.1.6.13, 146ч.3, 187ч.4, 263ч.1, 263ч.1, 309ч.1, 353ч.3, 357ч.3, 358ч.1, 70ч.1 Кримінального кодексу України до довічного позбавлення волі, початок строку 22.02.2003 року, відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. раніше не судимий, характеризується посередньо, заохочення -2, стягнення - 9.

За наслідками одноголосного голосування Комісією вирішено відмовити ОСОБА_1 в поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, як такому, що не став на шлях виправлення.

Таке рішення оформлене протоколом засідання Комісії від 02.12.2022, що було підписано головою Комісії, сімома членами Комісії, а також секретарем Комісії (а.с.232-233 том 1).

Позивач був ознайомлений з таким рішенням, що підтверджується його підписом на витязі з протоколу засідання Комісії від 02.12.2022 (а.с.4 том 1).

В ході судового розгляду в суді першої інстанції було визнано протиправним та скасовано рішення ДУ "Роменська ВК (№56)", оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду, переведення в іншу установу виконання покарань та зміни умов покарання від 02.12.2022, в частині, що стосується відмови ОСОБА_1 в поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

У даній частині рішення суду першої інстанції не переглядається, з огляду на відсутність відповідних вимог апеляційної скарги позивача та зазначення в апеляційній скарзі про залишення без змін рішення суду першої інстанції в цій частині.

Стосовно вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставність відмови позивачу у стягненні моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частини першої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п.55). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, с у д, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Вказані правові висновки підтримані також у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №520/7071/21.

Таким чином, моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

У свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, на що звернула Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі №580/1015/21 дійшов висновку, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема, пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Як встановлено колегією суддів, обґрунтувати в апеляційній скарзі заподіяння моральної шкоди в розмірі 1200000,00 грн позивач зазначив, що протиправне рішення Комісії, оформлене протоколом від 02.12.2022, погіршує його становище та є додатковим інструментом негативного впливу на позивача, оскільки оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням чинного законодавства України, дане рішення продовжує негативно впливати на життя позивача і по теперішній час, в той час як факти незадовільного ставлення службових осіб до своїх обов`язків, прийняття рішення нелегітимним складом, невизнання своїх помилок та вини, самоусунення від надання доказів, не може не впливати на емоційний та психологічний стан позивача.

На вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів зауважує, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Так, у даній справі предметом оскарження є рішення відповідача про відмову у поданні матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Судом апеляційної інстанції в ході перегляду справи не встановлено інших схожих рішень до оскаржуваного у справі, як і не встановлено тривалість розгляду цього питання відповідачем, що свідчить про те, що матеріалами справи не підтверджено обставин, які б могли свідчити про систематичність у прийнятті відносно позивача протиправних рішень чи тривалий розгляд цього питання Комісією.

Посилання скаржника на те, що оскаржуване рішення продовжує негативно впливати на життя позивача і по теперішній час, жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, як і конкретизовано позивачем, в якій саме сфері життя дане рішення і в подальшому продовжує порушувати права позивача чи будь-яким іншим чином впливати на життя позивача.

Твердження позивача про те, що факти незадовільного ставлення службових осіб до своїх обов`язків, прийняття рішення нелегітимним складом, невизнання своїх помилок та вини, самоусунення від надання доказів, не може не впливати на емоційний та психологічний стан позивача, колегія суддів не вважає достатніми для висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки за такими твердженням позивача неможливо встановити характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). При цьому, приведені обставини є визначальними при встановленні шкоди, яка понесена позивачем внаслідок неправомірного рішення позивача.

Відтак, твердження позивач про те, що держава повинна компенсувати йому завдані збитки, котрі представники держави в особі відповідача завдали своїми діями, і які позивач оцінює у розмірі 1200000,00 грн, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже в ході апеляційного перегляду судового рішення не встановлено наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Водночас, щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що останньому у зв`язку із протиправним рішенням про відмову у поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, на підставі протоколу комісії, яке визнано адміністративним судом протиправним та скасоване, була завдана моральна шкода, колегія суддів наводить також наступне.

Так, за приписами частини першої статті 82 Кримінального кодексу України (далі - КК України) невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно частини п`ятої статті 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

За положеннями частини першої статті 537 КПК України питання про заміну невідбутої частини покарання віднесено до питань, які виникають під час виконання вироку.

Згідно з приписати частини першої статті 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

З аналізу приведених положень випливає, що оскільки вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання віднесено до питань, які виникають під час виконання вироку, то у відповідності до положень частини першої статті 539 КПК України, дане питання вирішуються судом як за клопотанням (поданням) органу або установи виконання покарань, так і за клопотанням (поданням) засудженого.

Отже, засуджений, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі не позбавлений самостійно звернутися із відповідною заявою до суду. Водночас, саме суд вирішує питання про застосування до особи такого виду заохочення, як заміну покарання на більш м`яке, а тому відмова комісії установи виконання покарання у поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не позбавила позивача можливості самостійно звернутися до визначеного частиною другою статтею 539 КПК України суду з відповідним клопотанням.

Відтак, рішення про відмову у поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, на підставі протоколу комісії, яке в частині, яка стосується ОСОБА_1 визнано адміністративним судом протиправним та скасоване, навіть з огляду на існування порушень допущених в ході його ухвалення посадовими особами відповідача на які наполягає позивач, колегія суддів не вважає таким, що вказує на завдання позивачу моральної шкоди та необхідність її компенсуванням.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не було досліджено відеозаписи за 02.12.2022, не встановлено присутніх на засіданні комісії осіб 02.12.2022, не взято до уваги факт присутності в наказі від 06.01.2022 №5/ОД-22 про склад комісії, як одного із членів комісії начальника відділу нагляду і безпеки підполковника внутрішньої служби Бандура О.І. , який на той момент не працював в установі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за результатами судового розгляду на підставі досліджених безпосередньо судом доказів було встановлено протиправність оскаржуваного рішення та скасовано його, із зобов`язанням відповідача повторно здійснити розгляд питання щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Окрім того, вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог в частині зобов`язання відповідача повторно здійснити розгляд питання щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, було здійснено, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним способом, за встановлених обставин у справі.

Поряд з цим, згідно із частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог. Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог, зазначених у позовній заяві, якщо вбачає порушення прав, свобод та інтересів позивача та необхідність застосування іншого заходу захисту порушених прав позивача, ані ж зазначено позивачем, який, у свою чергу спрямований забезпечити ефективний захист прав, свобод, інтересів останнього.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

При цьому, суд враховує, що згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Враховуючи, що за результатами судового розгляду було встановлено порушення допущені відповідачем під час прийняття рішення щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції інстанції про те, що ефективним та належним способом захисту порушеного права позивача, за яким він і звернувся до адміністративного суду, буде саме зобов`язати відповідача повторно здійснити розгляд питання щодо можливості подання матеріалів до суду щодо заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк

Відтак, колегія суддів не приймає доводи скаржника про скасування рішення в цій частині, оскільки це не сприятиме ефективному засобу захисту порушеного права позивача, його відновлення та виключатиме подальші протиправні рішення відповідача. У свою чергу, такий спосіб захисту позивача виключатиме необхідність повторного звернення до суду з такого самого приводу до адміністративного суду, оскільки саме лише скасування протиправного акту відповідача не відновлює порушене право позивача.

Поряд з цим, згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 по справі № 480/4233/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій Л.В. Любчич