Справа № 420/6981/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/6981/24
Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Одеського апеляційного суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДСА України, Одеського апеляційного суду, у якому просив:

- визнати протиправними дії Одеського апеляційного суду, пов`язані із нарахуванням і виплатою суддівської винагороди та ДСА України, пов`язані із не виділенням (фінансуванням) Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 17 жовтня 2023р.;

- зобов`язати Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді ОСОБА_1 , починаючи з 17 жовтня 2023р. у відповідності із вимогами ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати ДСА України виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з 17 жовтня 2023р. у відповідності із вимогами ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на теперішній час він є суддею Одеського апеляційного суду.

Позивач вказав, що ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2023р. в розмірі - 2 684грн. Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2024р. в розмірі - 3 028грн..

До 31 грудня 2020р. позивачу виплачувалася суддівська винагорода, виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який станом на 1 січня 2020р. становив 2 102грн. Починаючи з 1 січня 2021р. та до 16 жовтня 2023р. позивачу виплачувалася, а починаючи з 17 жовтня 2023р. - виплачується суддівська винагорода, виходячи з незмінного базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду - п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, який становить 2 102грн..

Позивач зазначив, що такий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі - 2102 грн.» вперше був запроваджений до застосування ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, залишився незмінним 2 102грн..

Разом з тим, відповідні зміни до ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду не вносилися.

Виходячи з вищевказаного, позивач вважає неправомірними дії відповідачів, які пов`язані із нарахуванням і виплатою апеляційним судом, виділенням (фінансуванням) з боку ДСА України апеляційному суду необхідних (достатніх), у відповідності до ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», коштів для виплати позивачу суддівської винагороди, починаючи з 17 жовтня 2023р..

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Одеського апеляційного суду, пов`язані з нарахуванням і виплатою суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 , починаючи з 17 жовтня 2023р., не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Визнано протиправними дії ДСА України, пов`язані з не фінансуванням Одеського апеляційного суду коштами, необхідними для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», починаючи з 17 жовтня 2023р..

Зобов`язано Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 17 жовтня 2023р. по 30 травня 2024р. відповідно до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано ДСА України здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштами для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди за період з 17 жовтня 2023р. по 30 травня 2024р. відповідно до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати в частині відмови позовних вимог щодо зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, та прийняти у справі в цій частині нову постанову, якою в цій частині вимог адміністративного позову задовольнити.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про скасування рішення суду в частині відмови вимог щодо зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди та ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення зазначених вимог адміністративного позову, з наступних підстав.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102грн.) є неправомірною, а тому наявні законні підстави для задоволення вимог.

Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, то суд першої інстанції вважав, що зазначена вимогу заявлена передчасно, оскільки захисту підлягають лише порушені права, свободи або законні інтереси, а не ті, які можуть бути порушені в майбутньому.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, в частині зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення зазначених дій, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, перевірки доказів, у зв`язку чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

При цьому, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволених позовних вимог та, оскільки в цій частині судове рішення не оскаржується сторонами по справі, то апеляційний суд не надає оцінку вказаним вимогам.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.315 КАС України, рішення суду скасовує частково та приймає у відповідній частині нову постанову, з наступних підстав.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано сторонами, що Указом Президента України від 25 квітня 2002р. за №383/2002 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначений на посаду судді Ренійського районного суду Одеської області строком на п`ять років.

Наказом начальника Управління юстиції в Одеській області від 7 травня 2002р. за №187-ос «Про призначення суддів місцевих суддів Одеської області» ОСОБА_1 зараховано до штату Ренійського районного суду Одеської області з 8 травня 2002р., встановивши оклад згідно штатного розпису.

Згідно Постанови Верховної ради України від 20 березня 2008р. за №237-VІ «Про обрання суддів», ОСОБА_1 був обраний безстроково на посаду судді апеляційного суду Одеської області.

Наказом голови апеляційного суду Одеської області від 5 травня 2008р. за №52-ос ОСОБА_1 зарахований до штату апеляційного суду Одеської області.

Згідно з Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017р. «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» було ліквідовано апеляційний суд Одеської області та утворено Одеський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Одеську область, з місцезнаходженням у місті Одесі.

28 грудня 2018р. рішенням ВРП за №4059/0/15-18 «Про переведення судді апеляційного суду Одеської області ОСОБА_1 на посаду судді Одеського апеляційного суду» ОСОБА_1 переведено на посаду судді до Одеського апеляційного суду.

Наказом в.о. голови Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018р. за №6-ос «Про зарахування на посаду ОСОБА_1 » ОСОБА_1 був зарахований до штату Одеського апеляційного суду, з окладом згідно діючого законодавства.

З 3 січня 2019р. розпочав роботу новоутворений Одеський апеляційний суд, в якому позивач працює по теперішній час на посаді судді.

Відповідно до довідки-розрахунку вих. №06-29/47/2023 від 10.08.2023р. (а.с.42), виданої Одеським апеляційним судом ОСОБА_1 , базовий розмір посадового окладу нараховується та виплачується згідно з п.2 ч.3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та ЗУ «Про Державний бюджет» на відповідний рік:

З 1.01.2020р. 50 прожиткових мінімумів (2 102 х 50=105 100грн.);

З 1.01.2021р. 50 прожиткових мінімумів (2 102 х 50=105 100грн.);

З 1.01.2022р. 50 прожиткових мінімумів (2 102 х 50=105 100грн.);

З 1.01.2023р. 50 прожиткових мінімумів (2 102 х 50=105 100грн.).

Згідно листків нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 на січень та лютий 2024 року посадовий оклад позивача складає 131375 грн (а.с.83).

Вказаний посадовий оклад також розрахований, виходячи з розміру 50 прожиткових мінімумів та урахуванням регіонального коефіцієнту 1,25 (2 102 х 50 х 1,25 = 131 375грн.), що сторонами не оспорювалося.

Також судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2023р. у справі за №420/20880/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7.02.2024р., позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Одеський апеляційний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 6.07.2023р. по 16.10.2023р. відповідно до ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб (в розмірі 2 684грн.), встановленого абз.4 ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано ДСА України здійснити фінансування Одеського апеляційного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплат судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за 2023р. за період з 6.07.2023р. по 16.10.2023р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абз.4 ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (в розмірі 2 684грн.) відповідно до ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до штатного розпису Одеського апеляційного суду на 2023р., посадовий оклад ОСОБА_1 становить 131 375грн.

Відповідно до штатного розпису Одеського апеляційного суду на 2024р., посадовий оклад ОСОБА_1 становить 131 375грн.

Позивач вважає, що розмір посадового окладу судді визначено неправильно, у зв`язку із чим звернувся в суд з даним позовом за захистом своїх прав.

Перевіряючи правомірність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує його незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, то колегія суддів виходить з наступного.

Вимога ефективності судового захисту прав та інтересів особи закріплена у Конституції України, низці міжнародних актів та законів України.

Зокрема, Загальною декларацією прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8). У ст.3 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується, зокрема, забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні. Таке право також закріплене у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), а саме - у ст.13 визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У відповідності до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення «Von Maltzan and others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr von) and others v. Germany», заяви №71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 37 Доповіді Венеціанської комісії №512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law), прийнятої на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року (далі - Доповідь Венеціанської комісії) зазначено, що верховенство права включає в себе вісім "інгредієнтів: (1) доступність закону (в тому значенні, що закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); (2) питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; (3) рівність перед законом; (4) влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; (5) права людини мають бути захищені; (6) мають бути забезпечені засоби для розв`язання спорів без надмірних матеріальних витрат чи надмірної тривалості,- (7) суд має бути справедливим; (8) дотримання державою як її міжнародно правових обов`язків, так і тих, що обумовлені національним правом.

Приписами ч.1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктами третім, четвертим частини першої, частиною другої статті п`ятої КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ч.4 ст.242 КАС України передбачено, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень). Пунктами 2,4,10 ч.2 ст.245 КАС України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може: - визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; - визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; - визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Ефективність юридичного засобу захисту права людини - це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити право людини.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України право на судовий захист, як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом ч.2 ст.64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абз.15 п.3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 7 травня 2002р. №8-рп/2002). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.45 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду у визначених законодавством випадках діє як суд касаційної інстанції з метою забезпечення однакового застосування норм права касаційними судами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022р. по справі за №908/976/19 викладений правовий висновок про те, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (п.5.6).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.01.2023р. по справі №488/2807/17 зроблено правовий висновок про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оскарження.

Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 86).

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022р. у справі №908/976/19, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення -гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункти 5.6, 5.9).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022р. по справі №462/5368/16-ц висловила правовий висновок про те, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 44).

У пункті 8.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022р. у справі №143/591/20 остання зауважила, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Аналізуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що вищевказані висновки щодо ефективного способу захисту порушеного права підлягають застосуванню і в адміністративному судочинстві.

Аналізуючи положення ст.245 КАС України, у постанові від 4 серпня 2020р. у справі №340/2074/19 Верховний Суд дійшов висновку, що вказана норма визначає спосіб захисту, який складається з двох частин: а) констатуючої - суд визнає бездіяльність протиправною і б) зобов`язуючої - суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію або прийняти рішення. З огляду на вищезазначене, Верховний Суд наголосив, що сама лише констатація протиправності бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене подальшими діями або бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, оскільки їх врахування цілковито залежить від відповідача; це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту; визнаючи бездіяльність протиправною, суд повинен в силу закону застосувати і спонукаючий засіб впливу, зобов`язуючи відповідача виправити порушення у спосіб вчинення певної дії.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021р. у справі №480/4737/19 та від 8 лютого 2022р. по справі №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: - забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; - бути адекватним фактичним обставинам справи; - не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; - узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченому законом.

Апеляційний суд зазначає, що у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018р. у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019р. у справі №2а-204/12, від 15 липня 2019р. у справі №420/5625/18, від 11 лютого 2020р. у справі №0940/2394/18, від 1 червня 2022р. у справі №620/5996/21, від 25 жовтня 2022р. у справі №200/13288/21).

Отже, виходячи з вищезазначеного, критерієм ефективності судового рішення про задоволення позову є: - судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/ оспорюваного права/інтересу; - у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами. У протилежному випадку: - судове рішення не захищає/не відновлює порушене/оспорюване право/інтерес; - судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права/інтересу позивача: - встановлює факти, які сторони можуть використовувати як преюдиційні.

Як вбачається із позовної заяви та із апеляційної скарги, що ОСОБА_1 звертає увагу на те, що він втретє звертається з позовом до адміністративного суду про захист свого порушеного права щодо виплати суддівської винагороди не у відповідності зі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Мета його звернення в суд по даній справі є саме захистити його права на отримання суддівської винагороди у відповідності зі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому, апелянт зазначив в апеляційній скарзі, що Одеський апеляційний суд після ухвалення рішень у попередніх справах №420/14319/22 та №420/20880/23, які на даний час не виконані, продовжує нараховувати йому суддівську винагороду не у відповідності до положень ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Проаналізувавши вищевказані норми та практику Верховного Суду, судова колегія вважає, що у даному випадку належним та достатнім способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання Одеського апеляційного суду та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі вчиняти дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні адміністративного позову щодо зобов`язання Одеський апеляційний суд та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі утриматися від вчинення дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 не у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди, не можливо вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про зобов`язання Одеського апеляційного суду та ДСА України з дати ухвалення судом рішення по даній справі вчиняти дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 311, 315, 317 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024р. в частині відмови у задоволенні адміністративного позову - скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Одеський апеляційний суд та Державну судову адміністрацію України з дати ухвалення судом рішення по даній справі вчиняти дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, виділення (фінансування) коштів для виплати суддівської винагороди судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

Л.П. Шеметенко