Справа № 300/8663/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/8663/23 пров. № А/857/12329/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Либовки Анни Володимирівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів (в частині) (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09.04.2024р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

15.12.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Либовка А.В., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати п.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 318 від 19.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини;

визнати протиправним та скасувати п.54 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 328 від 29.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини та увільнення від займаної посади;

визнати протиправним та скасування п.53 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 101 від 11.04.2023р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини та визнання смерті такою, що не пов`язана із проходженням військової служби та не пов`язана із виконання обов`язків військової служби;

визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1160 від 09.04.2023р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 Військової частини НОМЕР_2 (Т.1, а.с.1-17).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (Т.1, а.с.81-82).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (Т.1, а.с.204-217).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (Т.1, а.с.230-235).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що її чоловік молодший сержант ОСОБА_3 був призваний по мобілізації; з 01.03.2023р. ОСОБА_3 прийнятий і приступив до виконання службових обов`язків у Військовій частині НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби ОСОБА_3 25.10.2022р. отримав бойове травмування в ході ведення бойових дій внаслідок артилерійського обстрілу з боку збройних сил російської федерації /рф/. Після надання ОСОБА_3 першої медичної допомоги його було направлено на виконання бойових завдань.

При цьому, 25.10.2022р. ОСОБА_3 одержав не першу травму, оскільки раніше брав участь в АТО та переніс декілька контузій і довгий час знаходився на лікуванні, а у 2018 році постановою ВЛК ОСОБА_3 на підставі ст.156 графи III Розкладу хвороб визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час. Враховуючи вказане, ОСОБА_3 ще до одержання травми скаржився командуванню на ознаки панкреатиту. Одержана травма у сукупності із попередніми отриманими травмами, через які ОСОБА_3 визнавався непридатним до військової служби в мирний час, спровокувала сильне ураження організму, неможливість швидкого відновлення без проходження курсу лікування.

Апелянт стверджує, що стан здоров`я військовослужбовця ОСОБА_3 не дозволяв йому повноцінно нести військову службу, у зв`язку із чим він звертався до командування з проханням направити його на лікування, однак таке звернення було проігноровано.

Направлення на лікування було надано ОСОБА_3 лише після звернення ОСОБА_1 до Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури військовій та оборонній сфері Західного регіону зі скаргою на бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , а саме 16.11.2022р.

Починаючи з 16.11.2022р., ОСОБА_3 розпочав проходження ВЛК у м.Добропіллі Донецької обл., хоча мав усі показання для стаціонарного лікування. Військовослужбовцю було видано картку обстеження та медичного огляду. 16.11.2022р. ОСОБА_3 пройшов обстеження у лікаря-офтальмолога, лора, психіатра, а 30.11.2022р. у картці обстеження та медичного огляду зроблено запис лікарем-дерматовенерологом.

Окрім цього, за результатом обстеження у хірурга, останній 01.12.2022р. направив ОСОБА_3 на обстеження за діагнозом «протрузія, контузія» з метою проходження МРТ головного мозку, шийного, грудного, поперекового, хребтового відділу хребта. У направленні на консультацію лікарем визначено можливі міста проходження ОСОБА_3 обстеження: м.Івано-Франківськ або Київ.

Таким чином, ОСОБА_3 не здійснив самовільного залишення місця розташування підрозділу Військової частини НОМЕР_1 в період з 19.11.2022р. до 11.03.2023р., а службові обов`язки не виконував із поважних причин, оскільки перебував на обстеженні та лікуванні за направленням лікаря-хірурга військово-лікарської комісії. Такі дії не можна розцінювати як невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків або порушення військової дисципліни.

Апелянт стверджує, що смерть ОСОБА_3 є прямим наслідком одержаної 25.10.2022р. травми на полі бою та бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , що полягала у ненаданні військовослужбовцю належної медичної допомоги, ігноруванню його звернень щодо необхідності у лікуванні, звинуваченні у самовільному залишенні військової частини та неможливістю ОСОБА_3 пройти життєво необхідний курс лікування через відсутність направлення з військової частини.

Окрім цього, у свідоцтві про смерть зазначено, що безпосередньою причиною смерті стала паліорганна недостатність (важкий загальний патологічний стан, який виникає у відповідь на тяжку травму, хронічну патологію, що загострилась, гнійно-септичне захворювання і супроводжується функціональною неспроможністю двох або більше систем, що відіграють важливу роль у життєзабезпеченні організму).

Також апелянт наголошує про відсутність даних щодо внесення відомостей до ЄРДР щодо ОСОБА_3 за фактом самовільного залишення розташування військової частини, а також на тому, що кримінальні провадження, в яких містяться дані про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, як підозрюваного, відсутні. Тобто вина ОСОБА_3 не була встановлена, що є визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби. Отже, в межах даних спірних правовідносин жодних доказів, які б підтверджували факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем та були б підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, немає.

Таким чином, ОСОБА_3 11.03.2023р. протиправно звільнено з військової служби у зв`язку з його смертю із зазначенням, що смерть не пов`язана з проходженням військової служби та не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, оскільки бойове травмування молодшого сержанта ОСОБА_3 отримано під час виконання службових обов`язків та захисту Батьківщини 25.10.2022р., стало причиною загострення його хвороби, стрімкого погіршення стану здоров`я без належної медичної допомоги. У свою чергу, відмова командування Військової частини НОМЕР_1 направити військовослужбовця на лікування сприяла незворотнім негативним наслідкам для життя та здоров`я ОСОБА_3 . Останній, попри фізичний біль та страждання, продовжував нести військову службу й виконувати бойові завдання, а вибув на проходження ВЛК лише 16.10.2023р. за направленням командира Військової частини НОМЕР_1 .

З огляду на наведене, спірні накази командира Військової частини НОМЕР_1 у частинах, що стосуються самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_3 військової частини, є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 28.06.2024р. апеляційну скаргу представника адвоката Либовки А.В., діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення суду від 09.04.2024р. у справі № 300/8663/23 повернуто цьому відповідачу по причині неусунення її недоліків у встановлений строк.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 03.03.2020р. (Т.1, а.с.18).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 49 від 01.03.2022р. молодший сержант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний по мобілізації під час дії правового режиму воєнного стану до складу Військової частини НОМЕР_1 , прийняв посаду та приступив до виконання обов`язків командира мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 (Т.1, а.с.117).

Згідно з рапортом офіцера медичної служби управління Військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_4 № 11319 від 25.10.2022р. в ході ведення бойових дій з військовими формуваннями рф у районі населеного пункту Берестове Бахмутського району Донецької обл. 25.10.2022р. внаслідок мінометного обстрілу номер обслуги 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону Військової частини НОМЕР_1 отримав бойове травмування солдат ОСОБА_3 (Т.1, а.с.116).

Вказане підтверджується також витягом із журналу бойових дій інв. № 87т від 09.10.2022р. 10 окремої гірсько-штурмової бригади (Т.1, а.с.120).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2032 від 25.10.2022р. призначено комісію для проведення службового розслідування по факту отримання бойового травмування молодшим сержантом ОСОБА_3 (Т.1, а.с.115).

За результатами проведеного службового розслідування складено акт, згідно висновків якого встановлено, що під час виконання бойових завдань із здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України в районі ведення бойових дій на околицях населеного пункту Берестове Донецької обл., 24.10.2022р. внаслідок вогневого ураження противником із застосуванням міномету, був травмований номер обслуги мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_3 . Із місця бойового травмування був евакуйований силами медично-евакуаційної групи у ПХГ Никифорівка Донецької обл., де було встановлено повний діагноз: «Акубаротравма», що підтверджується копією первинної медичної картки «Форма 100» від 25.10.2022р. (Т.1, а.с.110-114, 121).

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1572 від 04.11.2022р. «Про результати проведення службового розслідування за фактом отримання бойового травмування сержантом ОСОБА_3 » завершено службове розслідування (Т.1, а.с.127-129).

За результатами проведеного службового розслідування командиром військової частини НОМЕР_1 видано довідку № 898 від 06.11.2022р. про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військовослужбовця призваного по мобілізації молодшого сержанта ОСОБА_3 (Т.1, а.с.126).

У подальшому, з метою визначення ступеня придатності до військової служби, молодшого сержанта ОСОБА_3 на підставі рапорту начальника медичної служби управління Військової частини НОМЕР_1 № 12523 від 15.11.2022р., наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 314 від 15.11.2022р. визнано таким, що вибув зі складу і засобів здійснення заходів забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, який залучається і бере безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій, на лікування до Військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.114).

Згідно направлення № 345 ОСОБА_3 скеровано до Військової частини НОМЕР_2 для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією (Т.1, а.с.42).

Відповідно до карти обстеження та медичного огляду ОСОБА_3 16.11.2022р. пройшов обстеження у офтальмолога, лора, психіатра (Т.1, а.с.43-45).

Згідно рапорту командира мотопіхотного батальйону управління військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_5 19.11.2022р. о 09:00 год. під час проведення ранкового шикування в районі відведення 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 виявлено відсутність номера обслуги 2 відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону Військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_3 (Т.1, а.с.140).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2364 від 19.11.2022р. призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення лікувального закладу 19.11.2022р. номером обслуги мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_3 (Т.1, а.с.139).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1859 від 28.11.2022р. «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_3 » завершено службове розслідування та встановлено, що під час перевірки особового складу на ранковому шикуванні 19.11.2022р. в районі відведення 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 майором ОСОБА_6 виявлена відсутність на службі без поважних причин молодшого сержанта ОСОБА_3 (Т.1, а.с.153-156).

Факт допущеного молодшим сержантом ОСОБА_3 правопорушення підтверджується доповіддю командира Військової частини НОМЕР_1 № 2/2/4776 від 21.11.2022р. (Т.1, а.с.60, 147), поясненням головного сержанта 1 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_7 (Т.1, а.с.148-149).

Згідно п.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 318 від 19.11.2022р. молодшого сержанта ОСОБА_3 , який з 15.11.2022р. перебував на лікуванні у Військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , визнано таким, який 19.11.2022р. самовільно залишив військову частину, з 19.11.2022р. знято з усіх видів забезпечення (Т.1, а.с.20).

Відповідно до п.54 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 328 від 29.11.2022р. молодшого сержанта ОСОБА_3 , який самовільно залишив розташування військової частини 19.11.2022р. та знятий з усіх видів забезпечення, який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 176-РС від 29.11.2022р. увільнений від займаної посади, і зарахований в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 з 29.11.2022р. (Т.1, а.с.21).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 та лікарського свідоцтва про смерть № 51 від 11.03.2023р. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (Т.1, а.с.19, 178).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 1017 від 11.03.2023р., на підставі рапорту офіцера медичної служби управління Військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_8 від 11.03.2023р., призначено службове розслідування за фактом смерті молодшого сержанта ОСОБА_3 в Івано-Франківській міській клінічній лікарні № 1 (Т.1, а.с.168-169).

За результатами проведеного службового розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ (з основної діяльності) № 1160 від 09.04.2023р. «Про результати службового розслідування за фактом смерті молодшого сержанта ОСОБА_3 », яким встановлено, що факт смерті номера обслуги мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця, призваного по мобілізації, молодшого сержанта ОСОБА_3 визнано такою, що настала під час самовільного залишення ним військової частини внаслідок: «Гострого панкреатиту» та на підставі розділу 11 наказу Міністерства оборони № 332 від 27.10.2021р., є смертю від загального захворювання, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 51 від 11.03.2023р. та матеріалами службового розслідування, яка не пов`язана з проходженням військової служби та не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (Т.1, а.с.182-184).

Згідно п.53 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 101 від 11.04.2023р. молодшого сержанта ОСОБА_3 , як такий, який самовільно залишив розташування військової частини 19.11.2022р., увільнений від займаної посади і зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 29.11.2022р. на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 176-РС від 29.11.2022р., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 11.03.2023р. виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та направлено військово-облікові документи до ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т.1, а.с.22).

Вважаючи протиправними накази командира Військової частини НОМЕР_1 у частинах, що стосуються самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_3 військової частини, представник позивача звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що після 16.11.2022р. ОСОБА_3 не проходив лікування і обстеження у на базі Військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 , куди його скеровано згідно направлення № 345, а також останній після проходження обстеження у офтальмолога, лора, психіатра не прибув до місця несення служби до Військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, відсутні докази, що ОСОБА_3 особисто неодноразово звертався безпосередньо до командира Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) з метою одержання направлення на лікування.

Згідно консультативної довідки лікаря приймального відділення від 13.12.2022р. ОСОБА_3 , який згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 318 від 19.11.2022р. самовільно залишив військову частину, перебував 13.12.2022р. (день виклику БШМД) у стані алкогольного сп`яніння легкого ступеню.

Окрім цього, у період з 19.11.2022р. до 11.03.2023р. ОСОБА_3 не з`явився до військової частини.

Отже, ОСОБА_3 самовільно, поза встановленим законом порядком, залишив місце служби, доказів на підтвердження законності залишення ним місця служби (відпускний квіток, направлення на лікування тощо) не надано та матеріали справи не містять.

Оскільки у відповідача були відсутні відомості щодо наявності законних підстав перебування ОСОБА_3 поза межами військової частини, тому відповідачем станом на 19.11.2022р. правомірно та обґрунтовано видано оскаржуваний наказ (по стройовій частині) № 318 від 19.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини, яким фактично зафіксовано лише самовільне залишення військової частини.

Матеріали справ не містять доказів, що ОСОБА_3 не з`явився до військової частини з поважних причин та належним чином повідомив начальство про свою відсутність.

Отже, твердження відповідача про самовільне залишення ОСОБА_3 військової частини підтверджуються відповідними доказами.

Водночас, оскаржуваний наказ виданий відповідачем на виконання та у відповідності до норм закону, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи встановлені обставини самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_3 Військової частини НОМЕР_1 та його відсутність понад десять діб у військовій частині, а також беручи до уваги вимоги пп.14 п.116 Положення № 1153/2008, відповідачем правомірно винесено наказ № 328 від 29.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини та увільнення від займаної посади.

Щодо наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1160 від 09.04.2023р., то такий стосується результатів службового розслідування за фактом смерті молодшого сержанта ОСОБА_3 . Зокрема, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 та лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та причиною смерті зазначено «гострий панкреатит» та «паліорганна недостатність».

Враховуючи ту обставину, що стан здоров`я у ОСОБА_3 погіршився під час перебування поза межами знаходження військової частини, внаслідок чого останній помер, тому смерть ОСОБА_3 настала від загального захворювання, яка не пов`язана з проходженням військової служби та не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Як наслідок, відповідачем правомірно винесено наказ № 1160 від 09.04.2023р., яким завершено та визначено результати службового розслідування за фактом смерті молодшого сержанта ОСОБА_3 .

Стосовно вимоги про скасування п.53 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 101 від 11.04.2023р., то такий винесений, зокрема, на підставі наказу № 1160 від 09.04.2023р., який, як встановлено судом, є законним та винесеним у порядку, встановленому законодавством. Тобто, така вимога є похідною від позовної вимоги, в задоволенні якої судом відмовлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1-2 ст.17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 ч.1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991р. /Закон № 1932-ХІІ/ у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

За приписами ч.ч.1-3 ст.17 Закону № 1932-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Згідно з ст.11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993р. /Закон № 3543-ХІІ/ відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України: приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.

Пунктами 1, 4 Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію» передбачено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», затв. Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі також триває.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та на дату ухвалення рішення у цій справі на території України діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII від 12.05.2015р. /Закон № 389-VIII/.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби Закон України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок та військову службу» /Закон № 2232-XII/.

Частинами 1, 3 ст.1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 цього Закону).

Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII (в редакції, станом на момент прийняття спірних наказів) військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Частиною 3 ст.24 Закону № 2232-XII передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі:

перебування на лікуванні;

захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу;

безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим;

настання інших випадків, визначених законодавством.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р. затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України /Положення № 1153/2008/.

Згідно з п.144-1 вказаного Положення для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Пунктом 144-4 Положення № 1153/2008 визначено, що у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням. Командування військової частини або орган управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України здійснює супроводження військовослужбовця до органу досудового розслідування.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затв. Законом України № 551-ХIV від 24.03.1999р. «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» /Дисциплінарний статут ЗС України/.

Згідно із ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту ЗС України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Військова дисципліна досягається, у тому числі, шляхом:

- виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;

- особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України.

Військова дисципліна, серед іншого, зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затв. Законом України № 548-ХIV від 24.03.1999р. «Про Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» /Статут внутрішньої служби ЗС України/.

Згідно ст.16 Статуту внутрішньої служби ЗС України кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до ст.ст.26, 27 Статуту внутрішньої служби ЗС України військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Згідно з ст.40 Статуту внутрішньої служби ЗС України військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі:

призначення на посаду і звільнення з неї;

присвоєння військового звання;

вручення нагороди;

відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Відповідно до ст.85 Дисциплінарного статуту ЗС України службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу-також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Згідно ст.86 Дисциплінарного статуту ЗС України у разі повної доведеності вини військовослужбовця командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ст.87 Дисциплінарного статуту ЗС України дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008р. затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи /Положення № 402/.

Згідно п.п.6.1, 6.4-6.6 глави 6 розділу II цього Положення направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 , начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

У разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби (пункти «а», «б» статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).

Для вирішення питання про потребу у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або про потребу у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), або звільненні від виконання службових обов`язків (у тому числі і повторно) військовослужбовець може направлятися на медичний огляд начальником (керівником) відділення або профільним головним (провідним) фахівцем закладу охорони здоров`я (установи), у якому він знаходиться на стаціонарному або амбулаторному лікуванні, про що робиться запис в медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом відповідної посадової особи.

Військовослужбовці оглядаються ВЛК у закладах охорони здоров`я (установах) за територіальним принципом або за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.

Отже, якщо лікування відбувається поза межами проходження служби, військовослужбовець повинен проходити лікування не у будь-якому, а саме у військовому закладі охорони здоров`я (госпіталі).

При цьому, для проходження лікування військовослужбовець має отримати відповідне направлення на таке лікування.

Встановлено, що відповідно до направлення № 345 ОСОБА_3 скеровано до Військової частини НОМЕР_2 для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією (Т.1, а.с.42).

Згідно карти обстеження та медичного огляду ОСОБА_3 16.11.2022р. пройшов обстеження у офтальмолога, лора, психіатра (Т.1, а.с.43-45).

У подальшому ОСОБА_3 проходив лікування у м.Івано-Франківську, зокрема:

у Лікувально-діагностичному центрі «СіМедГруп» зробив магнітно-резонансну томографію поперекового відділу хребта, головного мозку та безконтактну МР-ангіографію артерій головного мозку (Т.1, а.с.47-48);

проходив медичні обстеження стану здоров`я у КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР», що підтверджується консультативною довідкою лікаря приймального відділення від 13.12.2022р. за результатом виклику БШМД позивачем (Т.1, а.с.49);

був госпіталізований у КНП «Міська клінічна лікарня № 1 Івано-Франківської міської ради» з діагнозом: гострий аліментарний панкреонекроз, важка форма, розлитий ферментативно-геморагічний перитоніт з ендогенним інтоксикаційним синдромом, що підтверджується довідкою №1876 від 28.02.2023р. (Т.1, а.с.50).

У розглядуваному випадку ОСОБА_3 з метою визначення ступеня придатності до військової служби, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 314 від 15.11.2022р. вибув зі складу військової частини на лікування саме до Військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 , куди його скеровано згідно направлення № 345.

Отже, вказане направлення № 345 було видано ОСОБА_3 для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією у Військовій частині НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 .

Однак, як правильно зауважив суд першої інстанції, вказане направлення не є дозволом на залишення місця розташування підрозділу.

При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які направлення ОСОБА_3 до медичних закладів у м.Івано-Франківську від Військової частини НОМЕР_1 чи від Військової частини НОМЕР_2 , куди ОСОБА_3 направлявся для проведення медичного обстеження.

Водночас, ОСОБА_3 після 16.11.2022р. не проходив лікування і обстеження на базі Військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 , куди його скеровано згідно направлення № 345; останній після проходження обстеження у офтальмолога, лора, психіатра (згідно копії карти обстеження та медичного огляду) не прибув до місця несення служби до Військової частини НОМЕР_1 .

При цьому необґрунтованими є доводи позивача про те, що ОСОБА_3 особисто неодноразово звертався безпосередньо до командира Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) з метою одержання направлення на лікування, оскільки такі не підтверджується жодними доказами.

Окрім цього, у період з 19.11.2022р. до 11.03.2023р. ОСОБА_3 не з`явився до військової частини.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 самовільно, поза встановленим законом порядком, залишив місце служби. При цьому відсутні докази (відпускний квіток, направлення на лікування тощо) на підтвердження законності залишення ОСОБА_3 місця служби.

Оскільки у відповідача були відсутні відомості щодо наявності законних підстав перебування ОСОБА_3 поза межами військової частини, тому відповідачем станом на 19.11.2022р. правомірно та обґрунтовано видано оскаржуваний наказ (по стройовій частині) № 318 від 19.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини, яким фактично зафіксовано лише самовільне залишення військової частини.

При цьому матеріали справ не містять доказів, що ОСОБА_3 не з`явився до військової частини з поважних причин та належним чином повідомив командира про свою відсутність.

Відповідно до вимог ст.45 Дисциплінарного статуту ЗС України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

З огляду на наведене, п.3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 318 від 19.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини прийнято відповідачем правомірно, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України.

Водночас вказаний наказ № 318 від 19.11.2022р. виданий відповідачем на виконання та у відповідності до норм Закону № 2232-XII та Положення № 1153, Порядку № 260, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Згідно пп.14 п.116 Положення № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно рапорту командира мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 про відсутність ОСОБА_3 при шикуванні військової частини НОМЕР_1 19.11.2022р. (тобто через 4 дні після вибуття до Військової частини НОМЕР_2 та через 3 дні після початку обстеження у військовій частині НОМЕР_2 ) наказом (з адміністративно-господарської діяльності) № 2364 від 19.11.2022р. призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення лікувального закладу 19.11.2022р. номером обслуги мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_3 (а.с.139).

За наслідками службового розслідування наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1859 від 28.11.2022р. «Про результати службового розслідування» за фактом самовільного залишення військової завершено службове розслідування та встановлено, що під час перевірки особового складу на ранковому шикуванні 19.11.2022р. в районі відведення 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 майором ОСОБА_6 виявлено відсутність на службі без поважних причин молодшого сержанта ОСОБА_3 .

Факт вчинення молодшим сержантом ОСОБА_3 правопорушення підтверджено також доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 № 2/2/4776 від 21.11.2022р. та поясненням головного сержанта 1 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління Військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_10 .

Враховуючи встановлені обставини самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_3 Військової частини НОМЕР_1 та його відсутність понад десять діб у військовій частині, а також беручи до уваги вимоги пп.14 п.116 Положення № 1153/2008, відповідачем правомірно винесено наказ № 328 від 29.11.2022р. у частині самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини та увільнення від займаної посади.

Щодо наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1160 від 09.04.2023р. колегія суддів враховує, що такий стосується результатів службового розслідування за фактом смерті молодшого сержанта ОСОБА_3 . Зокрема, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 та лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та причиною смерті зазначено «гострий панкреатит» та «паліорганна недостатність».

Враховуючи ту обставину, що стан здоров`я у ОСОБА_3 погіршився під час перебування поза межами розташування військової частини, внаслідок чого останній помер, тому смерть ОСОБА_3 настала від загального захворювання, яка не пов`язана з проходженням військової служби та не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Як наслідок, відповідачем правомірно винесено наказ № 1160 від 09.04.2023р., яким завершено та визначено результати службового розслідування за фактом смерті молодшого сержанта ОСОБА_3 .

Стосовно вимоги про скасування п.53 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 101 від 11.04.2023р., то такий винесений, зокрема, на підставі наказу № 1160 від 09.04.2023р., який, як встановлено під час судового розгляду, є законним та винесеним у порядку, встановленому законодавством.

Тобто, заявлена вимога є похідною від позовної вимоги, в задоволенні якої судом відмовлено, а тому також не підлягає до задоволення.

Водночас апеляційний суд враховує, що відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у рішеннях від 01.02.2018р. у справі № 800/502/17 та від 08.02.2018р. у справі № 800/191/17.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

У рішенні Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі № 522/3665/17 зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст.2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу збоку суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів враховує, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначено законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.10.2019р. у справі № 813/38/16, від 27.02.2020р. у справі № 440/569/19.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що розглядуваний спір здебільшого стосується порушення прав чоловіка позивачки ОСОБА_3 , а в суд першої інстанції позивач звернулася від свого імені і задля захисту своїх прав.

Водночас, на обґрунтування своєї позиції позивач не надала будь-яких доказів, які б свідчили про об`єктивне порушення саме її прав.

Як вже зазначалося, предметом судового розгляду є питання правомірності наказів відповідача у частині самовільного залишення чоловіком позивачки ОСОБА_3 військової частини, увільнення останнього від займаної посади.

Проте, саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Апеляційний суд зазначає, що доводи позивачки не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені її права, свободи чи інтереси. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, при цьому суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було допущено протиправних дій, бездіяльності чи рішень стосовно позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Водночас, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2024р. в частині зупинення дії рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024р. в адміністративній справі 300/8663/23 належить визнати такою, що втратила чинність (Т.2, а.с.17-18).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024р. в адміністративній справі № 300/8663/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2024р. в частині зупинення дії рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024р. в адміністративній справі № 300/8663/23 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 21.11.2024р.