Справа № 300/2398/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/2398/24 пров. № А/857/21678/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року в справі №300/2398/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції Григорук О.Б.,

час ухвалення рішення 02 серпня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №2-0915-UA0081578 від 31.12.2022, про визначення суми податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 20324,46 грн.; №1-0915-UA0081578 від 31.12.2023, про визначення суми податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 23373,14 грн., №26349-2405-0915-UA0081578 від 12.03.2024, про визначення суми податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 24565,16 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку, оскільки земельна ділянка використовується протягом звітного (податкового) періоду за призначенням у господарській діяльності позивача, яка зареєстрована у встановленому порядку платником єдиного податку. Окрім цього, ставить під сумнів обґрунтованість розрахунку земельного податку.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 09.04.2019р. зареєстрована як фізична особа-підприємець, номер запису: 0038712.

Види економічної діяльності (КВЕД ДК 009:2010): 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах (основний) 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах 47.75 Роздрібна торгівля косметичними товарами та туалетними приналежностями в спеціалізованих магазинах 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами 56.30 Обслуговування напоями 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи.

Так, ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного управління ДПС в Івано-Франківській області як платник податків 3 групи за КВЕД 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 0,1782 га, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, с. Микитинці, масив «Західний».

Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України прийнято податкові повідомлення-рішення №2-0915-UA0081578 від 31.12.2022, про визначення суми податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 20324,46 грн.; №1-0915-UA0081578 від 31.12.2023, про визначення суми податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 23373,14 грн., №26349-2405-0915-UA0081578 від 12.03.2024, про визначення суми податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 24565,16 грн.

Позивач, вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернулась із цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Так, відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

У розумінні підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу XIII Податкового кодексу України.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 та 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

У силу вимог підпункту 270.1.1 та 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

При цьому, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Між тим, за приписами пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку, є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

У розумінні зазначених норм, обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Подібна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.11.2015 (справа N 21-2352а15), а також Верховним Судом у постановах від 13.06.2018 у справі N 826/14615/16, від 15.05.2019 у справі N 826/9948/16, від 17.09.2021 у справі N 826/10423/17, від 26 грудня 2023 року N 826/10917/16.

Матеріалами справи стверджується, що на підтвердження використання земельної ділянки в господарській діяльності позивач подала договори міни №01/22-1 від 01.01.2022, №01/22-2 від 01.01.2022, №01/23-1 від 01.01.2023, №01/23-2 від 01.01.2023, №01/24-1 від 01.04.2024, №01/24-2 від 01.04.2024.

З аналізу вищезгаданий договорів вбачається, що за такими ФОП ОСОБА_1 у 2022-2024 р.р. надає послуги з складування та продажу пиломатеріалів на земельній ділянці в с.Микитинці, масив Західний кадастровий номер :15:006:0275.

Також згідно з умовами договору поставки №01/05-1 Д від 01 травня 2024 року ФОП ОСОБА_2 зобов`язується продати, а ФОП ОСОБА_1 прийняти та оплатити піддони, дерев`яні вироби, пиломатеріали, дрова, столярні вироби та інше, що пов`язане з деревиною в строки та на умовах Договору.

На виконання згаданого договору складено видаткові накладні №20/05-1 від 20.05.2024, №14/06-1 від 14.06.2024 та рахунки фактури №20/05-1 від 20.05.2024 і №14/06-1 від 14.06.2024.

Відповідно до умов договору поставки №12/06-1 Д від 12 червня 2024 року ФОП ОСОБА_1 зобов`язується продати, а ФОП ОСОБА_3 прийняти та оплатити піддони, в строк та на умовах Договору.

На виконання згаданого договору складено видаткову накладну №3/6 від 12.06.2024.

Так, згідно з умовами договору поставки №1 від 10 травня 2024 року ФОП ОСОБА_1 (постачальник) зобов`язується поставити і передати у власність ТОВ «ТЕРМІНАЛ ВУД» (покупець), а останній прийняти і оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим Договором.

Асортимент товару, що підлягає поставці Постачальником на умовах цього Договору, а також його кількість, ціна за одиницю та загальна вартість, визначаються Сторонами у накладних на поставку товару. Загальна вартість даного Договору визначається вартістю товару, отриманого протягом дії цього Договору згідно накладних, що є невід`ємними частинами даного Договору (п.1.1., 1.2, 1.3. Договору).

На виконання згаданого договору складено видаткові накладні №5/1 від 10.05.2024, №4/6 від 21.06.2024 та рахунки фактури №5/1 від 10.05.2024 і №4/6 від 21.06.2024.

Вирішуючи даний спір судом першої інстанції враховано, що позивач не підлягає звільненню від сплати земельного податку відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, як платник єдиного податку, оскільки безпосередньо земельна ділянка, яка є об`єктом оподаткування, не використовується для провадження господарської діяльності.

Однак колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №2-0915-UA0081578 від 31.12.2022, податковим органом визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2022 рік у розмірі 20324,46 грн.

Вказано, що нормативна грошова оцінка з урахуванням коефіцієнта індексації становить 7603615,57 грн.

Згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №1-0915-UA0081578 від 31.12.2023, податковим органом визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2023 рік у розмірі 23373,14 грн.

Вказано, що нормативна грошова оцінка з урахуванням коефіцієнта індексації становить 8744160,12 грн.

Згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №26349-2405-0915-UA0081578 від 12.03.2024, податковим органом визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2024 рік у розмірі 24565,16 грн.

Вказано, що нормативна грошова оцінка з урахуванням коефіцієнта індексації становить 9190109,95 грн.

В даному контексті колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 271.1 статті 271 ПК України базою оподаткування плати за землю є:

271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

Стаття 277 ПК України визначає ставки земельного податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Так, ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), розташовані за межами населених пунктів або в межах населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області (п. 277.1. ст.277 ПК України).

Згідно п.289.1 ст.289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

При цьому підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною статті 193 Земельного кодексу України, Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відповідно до положень статті 194 Земельного кодексу України призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Колегія суддів констатує, що в ході розгляду справи відповідач доказів на підтвердження існування (проведення) нормативно-грошової оцінки належної позивачці земельної ділянки не надав, однак до платника податків застосовано ставку податку в 1,5%, яка встановлена за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).

Зазначена інформація має визначальне значення для нарахування земельного податку, позаяк у випадку проведення нормативно-грошової оцінки для обрахунку суми податку використовуються відомості такої оцінки, у випадку непроведення використовується грошова оцінка одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим та за областями визначена додатком 15 до постанови КМУ «Про затвердження Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок» від 3 листопада 2021 р. № 1147.

Саме за таким принципом також розмежовуються ставки спірного податку, згідно рішень Івано-Франківської міської ради, зокрема від 10.06.2022р. № 102-25 та від 08.07.2021р. № 252-11.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Контролюючим органом всупереч вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено та не надано належних доказів (документів), які б свідчили про обґрунтованість і правомірність проведеного розрахунку грошового зобов`язання з земельного податку, оскільки підставою з якою податкове законодавство пов`язує нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про протиправність нарахування земельного податку з наведених підстав згідно спірних податкових повідомлень-рішень, а відтак про задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року в справі №300/2398/24 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №2-0915-UA0081578 від 31.12.2022 року, №1-0915-UA0081578 від 31.12.2023 року та №26349-2405-0915-UA0081578 від 12.03.2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 20 листопада 2024 року.