Справа № 580/3372/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3372/24 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом адвоката Клименка В.М. від імені ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) від:

31.12.2022 №1-2313-UA0047664, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2022 рік в сумі 47836,38грн;

21.12.2023 №-2313-UA0047664, яким визначено суму податкового зобов`язання щодо земельного податку з фізичних осіб за 2023 рік в сумі 55011,93грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що суд першої інстанції не встановив, що позивач в силу пп.4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України звільнений від сплати земельного податку, оскільки є фізичною особою-підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування на 3-й групі.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не встановив, що він є інвалідом III групи і має право на пільги, встановлені п. 281.1 ст. 281 ПК України.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про те, що позивач не подавав повідомлень форми 20-ОПП про використання земельної ділянки до січня 2024 року, оскільки факт неподачі позивачем повідомлення за формою 20-ОПП не був підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та у позивача у силу п.п. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України не виникало обов`язку подачі такого повідомлення.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно взяв відомості про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки станом на 2022 та 2023 роки, які надані відповідачем, оскільки такі відомості не підтверджуються жодними доказами.

Наприкінці, апелянт наголошує, що суд першої інстанції безпідставно послався на Рішення Золотоніської міської ради від 22.06.2021 № 9-3/VІІІ, оскільки таке рішення не було предметом розгляду (дослідження) у справі, позаяк воно відсутнє у матеріалах справи. При цьому, таке рішення не встановлює нормативно-грошову оцінку землі, а лише визначає пільги та ставки щодо земельного податку.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом адвоката Клименка В.М. від імені ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві відповідач наголошує, що позивач, до подання повідомлення за формою № 20-ОПП щодо перебування у власності земельної ділянки на якій позивач провадить господарську діяльність - 01.01.2024, не повідомив податковий орган про використання у 2022-2023 роках земельної ділянки у господарській діяльності. Тому у податкового органу була відсутня інформація про те, що до позивача застосовуються пільги, передбачені п.п. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

Після надходження матеріалів справи до суду, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з відомостей ЄДРПОУ, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 28.03.2001. Основний вид господарської діяльності - « 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів». Інші: « 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів», « 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту», « 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Перебуває на податковому обліку у відповідача.

Згідно з державним актом серії НА №711880 від 19.09.2005 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 06696 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . Цільове призначення «Для комерційного використання».

Витягом №052 від 08.06.2022 з реєстру платників єдиного податку підтверджується, що позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2012, на 3-й групі - з 01.01.2018.

Податковий орган, у зв`язку з несплатою позивачем податку за земельну ділянку :03:003:0004, з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (магазину)» за адресою: АДРЕСА_1 , спірними ППР від:

31.12.2022 №1-2313- НОМЕР_1 , визначив суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2022 рік в сумі 47836,38 грн;

21.12.2023 №-2313- НОМЕР_1 , визначив суму податкового зобов`язання щодо земельного податку з фізичних осіб за 2023 рік в сумі 55011,93 грн.

Вимоги про їх сплату доставлено позивачу рекомендованим листом 08.01.2024.

04.01.2024 позивач подав відповідачу повідомлення форми 20-ОПП про використання у господарській діяльності земельної ділянки :03:003:0004, розташованої у АДРЕСА_1 , а також повідомлення форми 20-ОПП про об`єкт оподаткування - Станції технічного обслуговування за цією ж адресою (а.с.18, 20).

11.01.2024 звернувся до відповідача із заявою про скасування вказаних ППР, обґрунтовуючи, що є фізичною особою-підприємцем - платником 3-ї групи єдиного податку та наявна земельна ділянка :03:003:0004 за цільовим призначенням комерційного призначення.

Відповідач у листі від 06.02.2024 відмовив у скасуванні ППР, оскільки позивач, подаючи довідки форми 20-ОПП, до 04.01.2024 не зазначив про використання цієї земельної ділянки у його господарській діяльності.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив, зазначивши, що позивач отримав земельну ділянку у власність як фізична особа та до січня 2024 року не повідомляв податковий орган про те, що використовує її у власній господарській діяльності. Окрім того, у матеріалах справи відсутні будь-які документи первинного бухгалтерського обліку її використання у господарській діяльності позивача протягом періоду, за яких донараховані зобов`язання спірними в цій справі ППР.

Суд першої інстанції встановив, що земельна ділянка позивача не відноситься до категорій земель, передбачених п. п.283.1, 283.2 ст.283 ПК України, за які не сплачується земельний податок, а також у матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача пільг зі сплати земельного податку, які визначені п. п.281.1, 281.3 ст. 281, п.284.1 ст. 284 ПК України.

Також суд першої встановив, що позивач не подавав до податкового органу повідомлення форми 20-ОПП про використання земельної ділянки.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність прийняття відповідачем спірних ППР.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно дефініції, наведеній у п.п. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України, земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілейрозділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до п.п. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно п.п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 291.3 статті 291 ПК України передбачено, що юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 269.2 статті 269 ПК України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Відповідно до п. п. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Системний аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 ст. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати та встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Так, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 15.02.2019 справа № 826/9948/16, від 09.04.2019 справа № 826/12960/16, від 21.05.2020 справа № 826/10983/18, від 19.08.2022 справа № 826/10853/16.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що доказів того, що земельна ділянка :03:003:0004, розташована в АДРЕСА_1 , позивачем використовувалися для проведення господарської діяльності не подано.

Так, згідно п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підтвердженням використання земельної ділянки протягом звітного (податкового) періоду за призначенням у господарській діяльності є первинні документи бухгалтерського обліку. Такими первинними документами, серед інших, можуть виступати: акт введення будівлі в експлуатацію; акт введення в експлуатацію основних засобів (обладнання), яке використовується у процесі господарської діяльності; акти приймання-передачі; розрахунки амортизації; товарно-транспортні накладні; касові чеки; накладні; платіжні доручення; внутрішні акти на переміщення сировини/товару між цехами тощо.

На думку суду апеляційної інстанції, зазначеними документами, за умови їх ідентифікації із земельною ділянкою, може підтверджуватися факт ведення господарської діяльності на такій земельній ділянці.

Однак, як уже зазначалося, такі документи до матеріалів справи не подано.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що на підтвердження використання наведеної земельної ділянки у межах власної господарської діяльності, позивачем подано копії податкових декларацій платника єдиного податку за 2022-2023 роки (а.с.35-41), копії договорів поставки і надання послуг (а.с.42-71), копії актів виконаних робіт (а.с.72-99) та копії заключних виписок (а.с.100-105).

Однак, суд апеляційної інстанції не бере ці документи до уваги, як підтвердження використання земельної ділянки у господарській діяльності, оскільки такі не підтверджують, що ця податкова звітність та документи складені саме за наслідками використання позивачем земельної ділянки з кадастровим номером: :03:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , у своїй господарській діяльності.

Отже, адреса, за якою знаходиться земельна ділянка, не є місцем провадження господарської діяльності позивача. Натомість, для відсутності обов`язку сплати земельного податку обов`язковою умовою є отримання позивачем прибутку від використання земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Водночас, судом апеляційної інстанції не встановлено отримання позивачем прибутку від використання саме цієї земельної ділянки, за яку контролюючим органом визначено податкові зобов`язання з земельного податку.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 826/13147/17.

Також необхідно звернути увагу, що відповідно до п. 8.1 розд. VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 із змінами та доповненнями (далі - Порядок №1588), платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому розд. VIII Порядку № 1588.

Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП (далі Повідомлення за ф. № 20-ОПП) подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків (абзац перший п. 8.4 розд. VIII Порядку № 1588).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що повідомлення за ф. № 20-ОПП про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність на земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0004 подане лише 04.01.2024, що не заперечується сторонам у цій справі.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем не підтверджено використання земельних ділянок у власній господарській діяльності, то доводи апелянта про те, що на нього розповсюджуються положення п. п. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України є безпідставними.

Доводи апелянта про те, що він є інвалідом III групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, що відповідно до положень п. 281.1 ст. 281 ПК України є підставою для звільнення від сплати земельного податку для фізичних осіб, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

У матеріалах справи міститься копія посвідчення серії НОМЕР_3 , яке видане ОСОБА_1 , про те, що він є інвалідом III групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни з 01.03.2013 та довічно.

Так, пунктом 281.1 статті 281 Податкового кодексу України встановлено, що від сплати земельного податку звільняються:

- особи з інвалідністю першої і другої групи;

- фізичні особи, які виховують трьох і більше дітей віком до 18 років;

- пенсіонери (за віком);

- ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- фізичні особи, визнані законом особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з пунктом 281.2 статті 281 Податкового кодексу України звільнення від сплати податку за земельні ділянки, передбачене для відповідної категорії фізичних осіб пунктом 281.1 статті 281 Податкового кодексу України, поширюється на земельні ділянки за кожним видом використання у межах граничних норм:

- для ведення особистого селянського господарства - у розмірі не більш як 2 гектари;

- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): у селах - не більш як 0,25 гектара, в селищах - не більш як 0,15 гектара, в містах - не більш як 0,10 гектара;

- для індивідуального дачного будівництва - не більш як 0,10 гектара;

- для будівництва індивідуальних гаражів - не більш як 0,01 гектара;

- для ведення садівництва - не більш як 0,12 гектара.

Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку, Серії НА №711880 від 19.09.2005, позивач володіє земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,6696 га з цільовим призначенням - «Для комерційного використання» (а.с.22).

У спірних ППР податковий орган нарахував податкове зобов`язання з оплати податку за земельну ділянку за кадастровим номером :03:003:0004, площею 0,3411 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (магазину)».

Отже, у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач є особою, яка володіє видами земельних ділянок, що визначені п. 281.2 статті 281 Податкового кодексу України для осіб які, звільняються від сплати земельного податку (281.1 ст. 281 ПК України).

За вказаних обставин, позивач не звільнений від сплати земельного податку, як особа, що має статус ветерани війни та особа, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у власності якої перебуває земельна ділянка, що є об`єктом оподаткування.

Що стосується аргументу апелянта про те, що суд першої інстанції у порушення п. 286.1 ст. 286 КАС України безпідставно врахував відомості про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки станом на 2022 та 2023 роки, які надані відповідачем, оскільки такі відомості не підтверджуються жодними доказами, то колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (пп.271.1.1. п.271.1 статті 271 ПК України); площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено (271.1.2. п.271.1 статті 271 ПК України).

Згідно з п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

У пункті 286.1 ст. 286 ПК України, зокрема, передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 ПК України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 193 ЗК України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (далі Закон № 3613-VI) відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 3613-VI до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина друга статті 15 Закону № 3613-VI).

Згідно з частиною сьомою статті 21 Закону № 3613-VI технічна документація з нормативної грошової оцінки земель є лише підставою для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про таку оцінку.

Відповідно до пп. 14 п. 24 Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок № 1051) до Державного земельного кадастру вносяться відомості про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, значення якої розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

У ст. 38 Закону № 3613-VI закріплено, що відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Правові засади проведення оцінки земель, професійної оціночної діяльності у сфері оцінки земель в Україні та спрямований на регулювання відносин, пов`язаних з процесом оцінки земель, забезпечення проведення оцінки земель, з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки земель, інформаційного забезпечення оподаткування та ринку земель, визначені Законом України № 1378-IV «Про оцінку земель» (далі Закон № 1378-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1378-IV нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону № 1378-IV нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, у разі визначення розміру земельного податку.

Частиною другою статті 20 Закону № 1378-IV передбачено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1378-IV витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п. 271.1 ст. 271 ПК України). При цьому підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України).

Водночас належним джерелом даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки є витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який виданий територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки, або відомості з Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку станом на відповідну дату.

Суд першої інстанції, зазначаючи про правомірність прийняття спірних рішень, погодився з проведеними відповідачем розрахунками податкових зобов`язань із земельного податку за 2022-2023 роки, які здійснені згідно з даними інформаційної системи ДПС.

Так, суд першої інстанції зазначив, що згідно з рішенням Золотоніської міської ради від 22.06.2021 №9-3/VIII (https://zolo.gov.ua/wp-content/uploads/2021/07/9_2-1.pdf) застосовано ставку 3% (нормативно-грошова оцінка 4 674 717 грн * 0,3411 га * 3% = 47836,38грн - за 2022рік) (нормативно-грошова оцінка 5 375 934 грн * 0,3411 га *3%=55011,93 грн - за 2023 рік).

Однак, наведений контролюючим органом розрахунок, з яким погодився суд першої інстанції, містить складові, правильність визначення яких не підтверджена жодним належними, достатніми і достовірними доказами у справі.

Колегія суддів зазначає, що нарахування сум земельного податку контролюючому органу необхідно проводити на підставі даних державного земельного кадастру та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 825/2413/16 та від 14.09.2022 у справі № 640/6013/19.

Колегія суддів наголошує, що рішенням Золотоніської міської ради від 22.06.2021 № 9-3/VІІІ, на яке послався відповідач під час визначення позивачу спірними рішеннями грошового зобов`язання з податку на землю, визначено, зокрема, ставку податку за земельні ділянки, нормативно-грошову оцінку яких проведено, яка (ставка) для земель громадської забудови « 03-07 «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» становить 3%. Однак таке рішення не встановлює нормативно-грошову оцінку землі, а лише визначає пільги та ставки щодо земельного податку.

Більше того, у податковому повідомленні рішенні від 21.12.2023 нормативно-грошова оцінка землі зазначена у сумі 16 127 773 грн, тоді як у відзивах на адміністративний позов та апеляційну скаргу нормативно-грошова оцінка землі вказана у сумі 5 375 934 грн. Різні суми нормативно-грошової оцінки землі, які зазначаються відповідачем, без доказів оцінки землі, позбавляють суд можливості перевірити правильність розрахунку грошових зобов`язань з податку на землю.

Отже, відповідачем, в порушення вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано суду належної інформації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, а саме: витяг з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки земель чи офіційних відомостей з Державного земельного кадастру про нормативно грошову оцінку земель станом на дату прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Суд зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення позову, не було виконано обов`язок щодо подання обґрунтованого розрахунку податкового зобов`язання, що зазначено в оскаржуваному податковому повідомленні-рішення, а саме: не надано дані державного земельного кадастру і матеріали нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Отже, контролюючий орган, як суб`єкт владних повноважень не забезпечив виконання передбаченого процесуальним законом обов`язку доказування правомірності своїх дій та рішень у випадку заперечення проти позову.

Виходячи з викладеного, колегія суддів, приходить до висновку, що відповідачем хоч і не порушено процедуру прийняття податкового повідомлення-рішення, проте не доведено правомірності розрахунку земельного податку згідно з поданими податковим органом суду доказами.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судом першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, то відповідно до статті 317 КАС України апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за подання адміністративного позову сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с.8). При звернення до суду з апеляційною скаргою позивач подав докази про те, що звільнений від сплати судового збору.

Отже, сплачені позивачем судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1211,20 грн підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від:

31.12.2022 №1-2313-UA0047664, яким визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2022 рік в сумі 47836,38грн;

21.12.2023 №-2313-UA0047664, яким визначено суму податкового зобов`язання щодо земельного податку з фізичних осіб за 2023 рік в сумі 55011,93грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області (18002, м.Черкаси, вул.Хрещатик, буд.235; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

В.П. Мельничук