Справа № 640/25472/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції Парненко В.С.
Суддя-доповідач Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року Справа № 640/25472/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

за участі секретаря Бродацької І.А.,

Позивача ОСОБА_1 ,

представника Позивача Рагімової Т.О.,

представника Відповідача Чернишової В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року справі

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач) в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 15.11.2019 № 1551ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», з 20 листопада 2019 року;

- поновити ОСОБА_1 в органі прокуратури на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, з 20 листопада 2019 року;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.11.2019 по дату винесення судового рішення.

2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рагімової Т.О. задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва та Шостого апеляційного адміністративного суду - скасовано. Позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправним і скасовано наказ про звільнення та поновлено ОСОБА_1 на посаді з 20 листопада 2019 року.

В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 20 листопада 2019 року, справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року адміністративний позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21 листопада 2019 року по 05 березня 2024 року у розмірі 2 369 494,60 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку - відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що питання протиправності звільнення Позивача з посади було вирішено Верховним Судом в постанові від 21.02.2024, а тому факт необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 є доведеним.

Здійснюючи розрахунок середнього заробітку, суд зазначив, що Позивача звільнено з займаної посади з 20.11.2019, у зв`язку з чим, саме з 21.11.2019 підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу.

Також суд врахував наявний у матеріалах справи наказ Офісу Генерального прокурора від 06.03.2024 №235ц, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді та зазначив, що до розрахунку днів вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку враховується період до 06.03.2024.

Здійснивши відповідні розрахунки, суд встановив, що стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.11.2019 по 05.03.2024 у розмірі 2 369 494,60 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

При цьому суд зазначив, що позовна заява в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню, оскільки судом розраховано період вимушеного прогулу, враховуючи період до поновлення Позивача на посаді, а не до прийняття судом рішення.

3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу у якій просить змінити рішення в частині визначення періоду вимушеного прогулу, вказавши період середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.11.2019 по 21.02.2024 (день прийняття Верховним Судом постанови від 21.02.2024, якою ОСОБА_1 поновлено на посаді) та визначити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 347 835,60 грн.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги представник Офісу Генерального прокурора зазначає, що суд першої інстанції безпідставно здійснив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь Позивача за період з 21.11.2019 по 05.03.2024 (дата його фактичного поновлення), а не по дату ухвалення Верховним Судом рішення про поновлення Позивача на посаді - 21.02.2024.

Крім того, Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував розпорядження КМУ про перенесення робочих днів у 2019-2022 роках та неправильно застосував норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-IX, ст. 235 КЗпП України.

З огляду на вищевикладене, Апелянт наполягає на тому, що сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 має бути розрахована за період з 21.11.2019 по 21.02.2024 та має становити 2 347 835,60 грн.

Також представник Офісу Генерального прокурора посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справах №640/537/20 №826/18269/16, № 200/1256/21-а, №580/3955/22.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2024, 09.10.2024 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційні скарги та призначено справу до судового розгляду.

5. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін, зазначаючи, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що період часу з 21.02.2024 по 06.03.2024 є періодом затримки виконання постанови Касаційного адміністративного суду від 21.02.2024 в частині поновлення Позивача на посаді, за який йому має бути виплачено середній заробіток.

Також Позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №755/12623/19, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року, згідно з яким вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювата тобто виконувати трудову функцію.

6. У судовому засіданні Позивач та його представник просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін. ОСОБА_2 повторно зазначив доводи, які вже були викладені письмово у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №755/12623/19.

Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на правовій позиції Офісу Генерального прокурора. Просив апеляційну скаргу задовольнити та змінити рішення суду першої інстанції.

7. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню частково з наступних підстав.

8. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з липня 1995 року по листопад 2019 року безперервно працював в органах прокуратури України на різних посадах.

Зокрема, останньою посадою, яку займав ОСОБА_1 (згідно з наказом Генерального прокурора України від 11 липня 2018 року № 640ц), була посада старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ; тут і далі - у редакції, яка діяла на дату видання спірного наказу), відповідно до пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Окрім того, тим самим Законом передбачено, що слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом (частина друга пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Згідно з наказом Генерального прокурора від 15 листопада 2019 року № 1551ц позивач звільнений з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 20 листопада 2019 року.

Підставою для видання цього наказу стало рішення кадрової комісії № 1 від 04 листопада 2019 року № 237, відповідно до якого ОСОБА_1 не з`явився на складання іспиту у формі анонімного тестування, тому визнаний таким, що не успішно пройшов атестацію.

Постановою Верховного Суду від 21.02.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рагімової Тамари Олександрівни задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2022 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року в цій справі скасовано. Ухвалено нове рішення, яким частково задоволені позовні вимоги про:

- визнання протиправним і скасування наказу Генеральної прокуратури України від 15 листопада 2019 року № 1551ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», з 20 листопада 2019 року;

- поновлення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, з 20 листопада 2019 року.

Оскільки питання протиправності звільнення Позивача з посади було вирішено Верховним Судом в постанові від 21.02.2024, суд вважає доведеним факт необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до наявного в матеріалах справи наказу Офісу Генерального прокурора від 06.03.2024 №235ц ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 21.11.2019.

Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 04.04.2024 №21-201зп сума середньоденної заробітної плати складає 2165,90 грн.

9. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції.

10. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

11. Норма статті 235 КЗпП України, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

12. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

13. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

14. При цьому, аналіз статті 235 КЗпП України дозволяє колегії суддів стверджувати, що вимушеним прогулом є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки особа вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

15. Як правильно встановлено судом першої інстанції, Позивача звільнено з займаної посади з 20.11.2019, який в свою чергу є його останнім робочим днем та за який нарахована та виплачена заробітна плата, у зв`язку з чим, саме з 21.11.2019 підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора спірний середній заробіток.

16. Як зазначалося судом вище, постановою Верховного Суду від 21.02.2024 ОСОБА_1 було поновлено на роботі. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню саме по 21.02.2024 включно.

17. Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 04.04.2024 №21-201зп сума середньоденної заробітної плати складає 2165,90 грн.

18. Отже, кількість днів вимушеного прогулу Позивача за період з 21.11.2019 по 21.02.2024, з урахуванням введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану, складає 1085 робочих днів. Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Позивача, згідно з нормами Порядку № 100, складає 2 350 001,50 грн (2165,90 грн х 1085 дні).

19. При цьому, під час здійснення зазначених розрахунків, колегія суддів враховує також листи Міністерства соціальної політики від 08.08.2018 № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік», «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік».

20. Разом з тим, середній заробіток за період з 22.02.2024 по 05.03.2024 не підлягає стягненню в порядку ст. 235 КЗпП України, як про це помилково зазначив суд першої інстанції. Так, при затримці виконання рішення про поновлення на роботі для роботодавця виникає інша відповідальність, яка передбачена положеннями статті 236 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.11.2023 у справі №200/1256/21-а.

21. Посилання Позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, колегія суддів приймає до уваги, однак зазначає, що касаційний суд не надавав безпосередньої оцінки природі середнього заробітку у разі затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, адже вказана справа стосувалася, передусім, розмежування середнього заробітку, передбаченого статтею 235 КЗпП України (за вимушений прогул), та статтею 117 КЗпП України (за нездійснення розрахунку при звільненні) для цілей застосування статті 233 КЗпП України.

22. Більш того, стягнення середнього заробітку у разі затримки роботодавцем виконання рішення суду не належало до предмету спору у справі №640/25472/19, оскільки не заявлялося Позивачем та не охоплювалося судовим рішенням про поновлення на роботі.

23. Отже, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за період з 22.02.2024 по 05.03.2024.

24. Посилання Апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах №640/537/20, №580/3955/22 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин з огляду на відмінні обставини справи, встановлені судами у цих справах та у справі №640/25472/19.

25. Посилання Офісу Генерального прокурора на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові по справі №826/18269/16, судова колегія вважає необґрунтованим, оскільки касаційний суд не формулював правові висновки у зазначеній справі.

26. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

27. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої підлягає скасуванню в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 19493,10 грн.

28. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

29. Таким чином, апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає задоволенню частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року скасуванню в частині, а позовні вимоги у цій частині - залишенню без задоволення.

30. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 22 лютого 2024 року по 05 березня 2024 року у розмірі 19493,10 (дев`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто три гривні та десять копійок) грн - скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у цій частині - відмовити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року в іншій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 листопада 2024 р.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк