Справа № 380/1733/22
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 380/1733/22 пров. № А/857/14009/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року, ухвалене суддею Кузаном Р.І. у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 380/1733/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про скасування рішення про коригування митної вартості товару,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:

- визнати протиправними та дискримінаційними рішення відповідача № 51/В/Стр/10-30 від 22.09.2017 в тій частини, в якій стосується вимог позивачки на отримання пенсії за період з 07.10.2009 по 25.09.2017;

- визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача, в частині відмови у виплаті позивачці пенсії з 07.10.2009 по 25.09.2017;

- визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії позивачки за період з 07.10.2009 по 25.09.2017;

- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо виплатити недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 по 25.09.2017, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2022, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022, провадження у справі закрито на підставі пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебувала справа № 813/1143/18, предметом якої були, зокрема, вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачці з 07.10.2009, шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги стосовно виплати позивачці недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 по 25.09.2017 були розглянуті судом та оцінені по суті в межах справи № 813/1143/18.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у справі № 380/1733/22 має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та про відсутність підстав стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору в зазначених правовідносинах.

20 грудня 2023 року Верховний Суд прийняв постанову, якою ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 у справі № 380/1733/22 скасував, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Верховний Суд у цій постанові зазначив, що, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначеною нормою передбачено виключний перелік судових рішень, наявність яких виключає можливість розгляду справи по суті і які є підставою для закриття провадження у справі.

До такого переліку судове рішення про залишення позовної заяви без розгляду не віднесено.

При цьому, сама по собі природа рішення про залишення позову без розгляду та зміст такої процесуальної дії передбачає, що позов судом не розглядався.

На основі цих міркувань Верховний Суд рішення судів попередніх інстанцій скасував і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

29 квітня 2024 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не проведення з 07.10.2009 по 25.09.2017 поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити ОСОБА_1 з 07.10.2009 по 25.09.2017 виплату пенсії за віком, призначену у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 496 грн. 20 коп.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками. Зважаючи на ці міркування суд зробив висновок про протиправну бездіяльність відповідача щодо зупинення виплати позивачці пенсії та обов`язок відповідача поновити виплату пенсії позивачці у період з 07.10.2009 по 25.09.2017.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про виплату недоотриманої пенсії з урахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, як передчасних.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

Таку позицію обґрунтовує тим, що заява про поновлення пенсії подається до органу Пенсійного фонду особисто пенсіонером, а не через представника за довіреністю. Відповідач звертає увагу, що на даний час немає міжнародного договору між Україною та Ізраїлем щодо виплати пенсії особам, які постійно проживають в Ізраїлі. Крім того, відповідач зазначає, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018 року у справі № 813/1143/18 позовні вимоги про виплату пенсії за віком з 07.10.2009 по 25.09.2017 залишено без розгляду. У цій справі позивачка заявила аналогічні позовні вимоги, які були вже вирішені судом.

На підставі наведеного, відповідач вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, а тому зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивачка перебувала на обліку в Стрийському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Львівської області, яке реорганізоване в Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області та з 31.08.1994 отримувала пенсію за віком.

28.10.1998 позивачка виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії припинено з 1999.

У вересні 2017 року позивачка, через уповноваженого представника, звернулась до Стрийського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, яка не виплачувалася з 1999 року.

22.09.2017 Стрийське об`єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області листом № 51/В/Стр/10-30 повідомило позивачку про відсутність правових підстав для поновлення позивачці раніше призначеної пенсії на території України.

Позивачка, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулась до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд встановив, що, фактично, відповідач оскаржив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, тому, не зважаючи на те, що відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-ІV) встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним)пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV, щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 46 Закону № 1058-ІV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Отже, відповідно до наведених вище правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом. З 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні правові висновки:

«Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Отже, з метою забезпечення правової визначеності, Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас, відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:

відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;

наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;

підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);

існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками».

З урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не поновленні виплати позивачці пенсії з 07 жовтня 2009 року.

Тому у відповідача є обов`язок поновити позивачці виплату пенсії за віком з 07.10.2009 по 25.09.2017.

Щодо твердження відповідача про те, що позивачка мала особисто подати заяву про поновлення виплати пенсії, апеляційний суд зазначає наступне

Як видно із матеріалів справи 26 вересня 2017 року представник позивачки, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, подав безпосередньо до відповідача заяву про поновлення позивачці пенсії.

Згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до пункту 1. 1.5 Порядку № 22-1, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Враховуючи те, що пенсіонер може звернутись до органу, що призначає пенсію, як особисто так і через представника, твердження відповідача про те, що позивачка зобов`язана особисто звернутися із заявою про поновлення пенсії є безпідставними.

Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 812/564/18, від 1 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 31 жовтня 2019 року у справі № 160/7699/18, від 30 січня 2020 року у справі №489/5194/16-а, від 5 лютого 2020 року у справі № 501/28/17 та від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 18 травня 2022 року у справі № 160/5259/20.

Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд погоджується із висновками судом першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з 07.10.2009 по 25.09.2017 поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 з 07.10.2009 по 25.09.2017 виплату пенсії за віком, призначену у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції, в частині задоволення позову, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, в частині задоволення позову, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції, в цій частині, без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не оскаржувалося.

Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року в справі № 380/1733/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель