Справа № 580/5527/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5527/24 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним і скасування рішення від 15.03.2024 №67 щодо відмови у призначенні пенсії через відсутність необхідного періоду проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю;

зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію відповідно до ст.55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що він станом на 01.01.1993 проживав або відпрацював у цій зоні не менше 4-х років, має право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років;

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 15.03.2024 №67 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.03.2024 про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняти рішення - акт владно-розпорядчого характеру про призначення пенсії за віком з урахуванням мотивів суду.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт, зокрема зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що cтаном на 01.01.1993 період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю становить 2 роки 6 місяців 9 днів, що не дає права на зниження пенсійного віку. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не враховано: період навчання, згідно з дипломом НОМЕР_4 з 01.09.1986 до 17.07.1987, оскільки позивач навчався в м. Донецьк, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю; період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 20.07.1987 з 05.03.1990 до 25.05.1991, оскільки заявник працював в м.Черкаси, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. У зв`язку з чим прийнято рішення відмовити в призначенні пенсії за віком згідно зі ст. 55 Закону №796, позаяк відсутній необхідний період проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві позивач зазначає, що є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи та має право на користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема, правом на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, що свідчить про безпідставність відмови відповідача у її призначенні.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що копією паспорту серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстрований 12.01.1996 в с.Лозоватка Шполянського району Черкаської області.

Згідно з копією диплома НОМЕР_4 позивач 01.09.1986 вступив до середнього професійно-технічного училища №114 м.Донецька, Української РСР і 18.07.1987 закінчив повний курс на базі середньої освіти за професією слюсар з ремонту автомобілів.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 позивач є громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках (Категорія 4).

Довідкою Виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 18.10.2023 №353 підтверджується, що позивач дійсно з 26.04.1986 до 19.11.1987 і з 06.12.1989 і дотепер постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,- яке постановою КМУ від 12.01.1993 №17Р віднесене до 4-ї зони радіоекологічного забруднення, постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів всі населені пункти Шполянського району приєднані до Звенигородського району».

07.03.2024 позивач звернувся із заявою до Шполянського відділу обслуговування громадян щодо призначення йому пенсії за віком, до якої додав перелік документів. Заява прийнята 07.03.2024 і зареєстрована за №586.

15.03.2024 відповідач прийняв рішення №67 про відмову у призначенні пенсії за віком. У рішенні зазначив, що вік заявника 55 років. Страховий стаж становить 29 років 8 місяців 17 днів. Станом на 01.01.1193 період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю становить 2 роки 6 місяців 9 днів. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не враховано: період навчання, згідно з дипломом НОМЕР_4 з 01.09.1987 до 17.07.1987, оскільки навчався в м. Донецьк, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 20.07.1987 з 05.03.1990 до 29.05.1991, оскільки заявник працював в м.Черкаси, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди роботи. Отже, за результатами розгляду заяви та доданих документів, прийнято рішення відмовити в призначенні пенсії за віком, оскільки відсутній необхідний період проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю.

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково та зазначив, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки матеріалами справи, зокрема посвідченням про постійне проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках (Категорія 4), підтверджується, що позивач постійно проживав в зоні посиленого радіологічного контролю та станом на 01.01.1993 такий період становить не менше 4 років. Отже, за наявності станом на 01.01.2022 страхового стажу не менше 29 років позивач має право на отримання пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що періоди навчання та роботи не свідчать про цілодобове перебування позивача у містах їх розташування. Більше того, докази фактичного постійного перебування позивача в цих містах відсутні.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що для ефективного способу повного захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, повторно розглянути заяву позивача від 07.03.2024 про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ та прийняти рішення - акт владно-розпорядчого характеру про призначення пенсії за віком з урахуванням мотивів суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Ключовим питанням у цій справі є встановлення наявності у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, з урахуванням вимог статті 55 Закону №796-ХІІ, як у особи, яка проживала/працювала у зоні посиленого радіологічного контролю упродовж 4 років у період з моменту аварії по 01.01.1993.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право призначення пенсії особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, регулюються Законом України від 28.02.1991 №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст.55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з положеннями ст.26 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - ЗУ №1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років до 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому на дату звернення до відповідача йому виповнилося 55 років.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З наведених положень Закону вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.

Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, але постійного проживали/постійно працювали у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, з розрахунку - 1 рік за 3 роки проживання/роботи.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону (частини друга та третя статті 55 Закону №796-XII).

Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.

Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року.

Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.

За умовами частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років.

Положення Закону №796-ХІІ за дотриманням умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше 5 років.

Отже, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Як свідчать матеріали справи, позивач 07.03.2024 звернувся із заявою до Шполянського відділу обслуговування громадян Головного управління ПФУ в Черкаській області щодо призначення йому пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

15.03.2024 відповідач прийняв рішення №67 про відмову у призначенні пенсії за віком, оскільки у позивача відсутній необхідний період проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю.

У рішенні відповідач зазначив, що станом 01 січня 1993 року період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю становить 2 роки 6 місяців 9 днів. Період навчання з 01.09.1987 до 17.07.1987 не зараховано, оскільки позивач навчався в м. Донецьк, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Період роботи з 05.03.1990 до 29.05.1991 також не зараховано, оскільки позивач згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 20.07.1987 працював в м.Черкаси, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.

У цьому контексті колегія суддів зазначає наступне.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії за віком надаються, зокрема документи, які засвідчують особливий статус особи, та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 позивач є громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках (Категорія 4).

Довідкою Виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 18.10.2023 №353 підтверджується, що позивач дійсно з 26.04.1986 до 19.11.1987 і з 06.12.1989 і дотепер постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,- яке постановою КМУ від 12.01.1993 №17Р віднесене до 4-ї зони радіоекологічного забруднення, постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів всі населені пункти Шполянського району приєднані до Звенигородського району».

Отже, вказаною Довідкою підтверджується факту постійного проживання позивача в зоні радіоактивного забруднення з моменту Чорнобильської катастрофи (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, тобто позивач має права на початкову величину зниження пенсійного віку - 2 роки.

Відповідач у спірному рішення правильно не врахував період навчання у Середньому професійно-технічному училищі № 114 м. Донецька, згідно з дипломом НОМЕР_4 з 01.09.1987 до 17.07.1987, до періоду проживання на території посиленого радіологічного контролю, оскільки м. Донецьк не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Факт навчання у Середньому професійно-технічному училищі № 114 м. Донецька у вказаний період не заперечується позивачем.

Проте, висновки відповідача у спірному рішенні про відсутність підстав зараховувати період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 20.07.1987 з 05.03.1990 до 29.05.1991, оскільки заявник працював в м.Черкаси, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, не підтверджуються жодними доказами. Копія вказаної трудової книжки суду не надана.

Беручи до уваги Довідку Виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 18.10.2023 №353, колегія суддів зазначає, що в цій довідці підтверджується факт проживання позивача с.Лозуватка Звенигородського району Черкаської області у період 01.08.1986 по 01.09.1986 (1 місяць), з 18.07.1987 (після навчання) по 19.11.1987 (4 місяці), з 06.12.1989 по 01.01.1993 (3 роки 1 місяць), що станом на 01 січня 1993 року складає 5 роки 6 місяців (з урахуванням початкової величини 2 роки), тобто більше чотирьох років.

Колегія суддів зауважує, що навіть за умов подання відповідачем доказів про період роботи в м.Черкаси з 05.03.1990 до 29.05.1991 (18 місяців), то Довідкою від 18.10.2023 №353, підтверджується факт проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки (5 років 6 місяців - 1 рік 6 місяців).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю та станом на 01.01.1993 і такий період становить не менше 4 років.

Отже, відмовляючи у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796-XII, відповідач порушив вказані вище норми чинного законодавства України.

З огляду на вкладене, рішення від 15.03.2024 №67 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22 від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на викладені висновки суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про те, що чотирьохрічний факт проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю підтверджується посвідченням про постійне проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках, а також, що періоди навчання та роботи не свідчать про цілодобове перебування позивача у містах їх розташування та відсутні докази фактичного постійного перебування позивача у вказаних містах.

У постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно з яким виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Отже, суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про скасування спірного рішення, однак неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим наявні підстави для змінити мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язального характеру, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень є визнання її протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Згідно з абз. 2 ч.4 ст.245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням варто розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завданням адміністративного судочинства є гарантування дотримання прав особи та вимог законодавства, а не забезпечення ефективності державного управління, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Оскільки, розглядаючи звернення пенсіонера про призначення пенсії, відповідач зобов`язаний виконати таке повноваження за наявності законних підстав, воно не є дискреційним.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з метою забезпечення виконання завдання адміністративного суду, вказаного у ст.2 КАС України щодо ефективного способу повного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача у порядку, межах, спосіб і строки, визначені законом, повторно розглянути заяву позивача від 07.03.2024 про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ та прийняти рішення - акт владно-розпорядчого характеру про призначення пенсії за віком з урахуванням мотивів суду.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію не оскаржується, тому колегія суддів в силу положень ч. 1 ст. 308 КАС України не перевіряє його законність та обґрунтованість в цій частині.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, водночас вважає необхідним змінити вказане судове рішення у мотивувальній частині.

Розподіл судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі не здійснюється в силу положень ч. 2 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року, зазначивши, що підставами для часткового задоволення позовних вимог є доводи, викладені у цій постанові Шостого апеляційного адміністративного суду.

У решті рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко

А.Ю. Кучма