Справа № 460/10185/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2024 року м. Рівне №460/10185/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач 1, 2), в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 15.05.2024 року№9 про відмову у призначенні пенсії; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 13.08.1990 по 29.08.1993 року, з 15.05.1987 по 31.05.1989 року, з 02.05.1986 по 13.05.1987 року та з 01.09.1990 по 26.06.1997 року та призначити позивачу пенсію, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". В обґрунтування позовних вимог стверджує, що, досягнувши 55-річного віку, він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За наслідками розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області відмовлено у призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності у позивача необхідного страхового та пільгового стажу. Позивач зазначає, що не зараховані до його стажу періоди роботи з 13.08.1990 по 29.08.1993, з 15.05.1987 по 31.05.1989, з 01.09.1990 по 26.06.1996 підтверджені записами трудової книжки. Також вказав, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідних періодів роботи до стажу. А ще зауважив, що відповідачем 2 протиправно не зараховано до страхового та пільгового стажу позивача період з 01.09.1990 по 26.06.1996. А тому вважає відмову відповідача у призначенні пенсії протиправною, позовні вимоги просить задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з доводами позивача, вважає вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 08.05.2024 позивач звернувся до територіального органу ПФУ з заявою про призначення пенсії на підставі п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За наслідками розгляду заяви про призначення пенсії та доданих до неї документів відповідачем 2 прийнято рішення від 15.05.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії. Відповідач 1 зазначає, що таке рішення є правомірним, оскільки страховий стаж позивача становить 24 роки 5 місяців (за необхідних 30 років), а пільговий стаж 4 роки 4 місяці 12 днів (за необхідних 12 років 6 місяців). У зв`язку з наведеним, позивач не має права на призначення пенсії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідач 2 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою суду від 23.10.2024 витребувано у відповідача додаткові докази.

15.11.2024 на виконання вказаної вище ухвали суду відповідачем 2 подано додаткові докази.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 24.06.2022 №5617-.

08.05.2024 позивач звернувся до територіального органу ПФУ з заявою про призначення пенсії на підставі п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

15.05.2024 відповідачем 2 прийнято рішення №96 про відмову у призначенні позивачу пенсії. Зазначено, що вік заявника становить 55 років (за необхідних 55 років). Страховий стаж особи 24 роки 5 місяців (за необхідних - не менше 30 років), пільговий стаж 4 роки 4 місяці 12 днів (за необхідних - не менше 12 років 6 місяців). До страхового стажу не зараховано період роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки записи внесені з порушеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, закладах і організаціях від 20.07.1974 №162 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58: з 13.08.1990 по 29.08.1993 - відсутній наказ при звільненні; з 15.05.1987 по 31.05.1989 (військова служба) - відсутня дата видачі військового квитка. Не враховано навчання з 02.05.1986 по 13.05.1987, згідно довідки від 30.09.2020 №599, оскільки довідку надано «донецькою народною республікою». Наданий диплом про навчання ЛО НОМЕР_2 за період з 01.09.1990 по 26.06.1996 не враховано, оскільки в зазначений період заявник працював. З огляду на викладене, підстави для на призначення позивачу пенсії відповідно до п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутні.

Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Так, статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

За правилами п. 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статі 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Суд зауважує, що відповідачами вказано на відсутність у позивача необхідного страхового та пільгового стажу роботи за Списком №2. Разом з тим, досягнення позивачем визначеного законом віку відповідачами не оспорюється.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 13.08.1990 по 29.08.1993, з 15.05.1987 по 31.05.1989 у зв`язку з недоліками заповнення трудової книжки останнього, суд зазначає наступне.

Зі змісту спірного рішення від 15.05.2024 слідує, що період роботи позивача з 13.08.1990 по 29.08.1993 не зарахований до його страхового стажу, оскільки відсутній наказ про звільнення; з 15.05.1987 по 31.05.1989 (військова служба) - відсутня дата видачі військового квитка.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд зазначає, що трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 28.08.1989) підтверджується, що останній в період з 15.05.1987 по 31.05.1989 проходив військову службу в радянській армії (записи №№1, 2; в/к НОМЕР_3 ); з 13.08.1990 по 29.08.1993 працював у шахті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (записи №№ 6, 7).

Суд погоджується з доводами відповідачів щодо не зазначення дати видачі військового квитка у записах №№1, 2 та не зазначення номеру наказу у записі №7.

Наведене свідчить про недоліки заповнення трудової книжки позивача в спірний період.

Разом з тим, вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період його трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача.

Факт відсутності у трудовій книжці позивача дати видачі військового квитка у записах №№1, 2 та номеру наказу у записі №7 не може покладати на позивача тягар додаткової відповідальності за можливі недоліки у веденні кадрової документації допущені роботодавцем, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відтак, позивач, як найманий працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене цілком узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, висновки якого відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує у даній справі.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

З огляду на викладене, періоди роботи позивача з 13.08.1990 по 29.08.1993, з 15.05.1987 по 31.05.1989 протиправно не зараховано до його страхового стажу та підлягають зарахуванню.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 02.05.1986 по 13.05.1987, згідно довідки від 30.09.2020 №599, оскільки довідку надано «донецькою народною республікою», варто зазначити таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину адміністративної межі та лінії зіткнення між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Статтею 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що Громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

За змістом частин першої, другої, третьої статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Разом з цим, слід зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

Суд наголошує, що є загальновідомим факт того, що м. Єнакієве Донецької області перебуває в тимчасовій окупації (Указ Президента України від 07.02.2019р. №32/2019 "Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях"), владу на якій тимчасово здійснює т.зв. "донецька народна республіка".

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення, зокрема отримання пенсії.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 21.02.2022р. у справі №243/4336/17, що врахований судом на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

Таким чином, період навчання позивача з 02.05.1986 по 13.05.1987 згідно довідки від 30.09.2020 №599 також має бути врахований до його страхового стажу, що протиправно не було здійснено відповідачем.

Щодо доводів відповідачів про відсутність підстав для врахування періоду навчання до страхового стажу позивача, згідно диплому ЛО НОМЕР_2 , з 01.09.1990 по 26.06.1996, оскільки в зазначений період заявник працював, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом "д" частини 3 статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до вимог пункту "е" статті 3 Закону № 1788-ХІІ, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти.

Згідно пункту 2.15 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 студентам, учням, аспірантам та клінічним ординаторам, які мають трудові книжки, навчальний заклад (науковий заклад) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих та середніх спеціальних навчальних закладів, у партійних школах та школах профруху. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів.

Тобто зазначена Інструкція передбачає внесення до трудових книжок студентів записів про час навчання лише на денних відділеннях.

Судом встановлено, що в трудовій книжці позивача відсутній запис про навчання в період з 01.09.1990 по 26.06.1996.

Натомість на підтвердження вказаної обставини надано копію диплому ЛО НОМЕР_2 .

Разом з тим, суд зауважує, що трудовою книжкою позивача підтверджується (записи №№6-12), що позивач в період з 13.08.1990 по 29.08.1993, з 29.08.1993 по 20.06.1994, з 04.07.1994 по 12.05.2002 він працював.

Приписами частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, пенсійним законодавством України не передбачено подвійне зарахування періодів роботи (зайнятості) до страхового стажу.

Оскільки позивач у період навчання працював, відтак, одночасне зарахування таких призведе до подвійного зарахування одного і того ж періоду, що суперечитиме вимогам частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV.

За наведеного, суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Як вже зазначалося вище по тексту по тексту рішення суду, на пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Досягнення позивачем необхідного віку (55 років) сторонами не оспорюється.

Натомість спірним в даній справі є наявність у позивача необхідного страхового (30 років) та пільгового (12 років 6 місяців) стажу.

Не є спірним у даній справі наявність у позивача 24 років 5 місяців страхового стажу та 4 років 4 місяців 12 днів пільгового стажу.

За наслідками розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що відповідачем 2 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди з 13.08.1990 по 29.08.1993, з 15.05.1987 по 31.05.1989, з 02.05.1986 по 13.05.1987.

Тому, з урахуванням вказаних періодів, слідує, що страховий стаж позивача становить більше 30 років, а тому умова щодо наявності необхідного страхового стажу позивачем при поданні заяви про призначення пенсії від 08.05.2024 виконана.

Поряд з цим, врахування вищезазначених періодів не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті, оскільки позивач не має права на призначення пенсії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

Наведене свідчить, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 15.05.2024 є правомірним та скасуванню не підлягає, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вимога про призначення позивачу пенсії на умовах п.2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058 також задоволенню не підлягає як похідна.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи частково довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на вказане, сума судового збору в розмірі 605,60грн, сплачена відповідно до квитанції від 09 жовтня 2024 року №987U-6FR6-2EME, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 13.08.1990 по 29.08.1993, з 15.05.1987 по 31.05.1989, з 02.05.1986 по 13.05.1987.

В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 15.05.2024 року№9 про відмову у призначенні пенсії та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.09.1990 по 26.06.1997 року та призначити ОСОБА_1 пенсію, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судовий збір у сумі 605,60грн (шістсот п`ять гривень, 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 19 листопада 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3, під. 2, м. Харків, Харківська обл., 61022, ЄДРПОУ/РНОКПП 14099344)

Суддя Т.О. Комшелюк