Справа № 320/21431/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2024 року справа № 320/21431/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кушнової А.О. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про виключення з акту опису й арешту майна та зняття арешту з нерухомого майна.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 (далі - позивач-1), ОСОБА_2 (далі - позивач-2) з адміністративним позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - відповідач), в якому просить суд:

- виключити з Акту опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008, складеного державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі Виконавчого листа №1-698 виданого 21.05.2007 Солом`янським районним судом м. Києва про конфіскацію на користь держави майна ОСОБА_3 та зняти арешт, накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 05.06.2007 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4, запис про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за №5133026 від 14.06.2007, з 3/4 частин квартири в будинку АДРЕСА_1 , з яких 1/4 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки: НОМЕР_1 та 2/4 належать на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки: НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що на підставі виконавчого листа №1-698, виданого 21.05.2007 Солом`янським районним судом міста Києві, державним виконавцем ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві 05.06.2007 відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 про конфіскацію на користь держави майна ОСОБА_3 , який є сином позивачів.

Державним виконавцем згідно з Акту опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008, описано квартиру АДРЕСА_2 , та відповідно до якого вказано, що боржнику належить вказаної квартири. Разом з тим, як зазначають позивачі, державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправно винесено постанову у межах виконавчого провадження НОМЕР_4 від 05.06.2007, відповідно до якої накладено арешт на всю квартиру ОСОБА_3 , тобто без визначення належної боржнику частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. На думку позивачів, відповідачем порушено їх право володіння, користування та розпорядження власним майном. Відтак, арешт на частини, які належать позивачам, має бути знятим, а належне їм майно - виключено з Акту опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 відкрито провадження у справі №320/21431/23 та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою від позивача та відповідачів судом було витребувано додаткові докази у справі.

Частинами 5 та 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд зазначає, що у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач правом надати суду відзив на позовну заяву не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі на праві приватної спільної часткової власності є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 (1/4 належить ОСОБА_1 , 2/4 - ОСОБА_2 ).

Вказана квартира приватизована згідно розпорядження Органу приватизації Жовтневої райдержадміністрації №566 від 15.02.2020 на чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в рівних частках кожному.

Право власності на вказану вище квартиру позивачами у суспільній власності набуто на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.02.2000, та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та Реєстрі права власності на нерухоме майно у реєстрову книгу за №7179.

Відповідно до договору дарування частини квартири від 31.01.2008, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №20-193, ОСОБА_3 подарувала свою частину квартири ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору та витягом з Державного реєстру правочинів №5368676 від 31.08.2008 (а.с.10-12).

На підставі виконавчого листа №1-698, виданого 21.05.2007 Солом`янським районним судом міста Києві, державним виконавцем ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві 05.06.2007 відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 про конфіскацію на користь держави всього майна ОСОБА_3 , який є сином позивачів.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.06.2007 НОМЕР_4 державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_3 (а.с.18).

Державним виконавцем згідно з Акту опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008, описано квартиру АДРЕСА_2 , в якому вказано, що боржнику ОСОБА_3 належить вказаної квартири (а.с.19-21).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.22).

ОСОБА_3 був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , що слідує з довідки про зняття з реєстрації від 06.03.2018 № 449/5 (а.с.23).

Як вказують позивачі, маючи намір зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 , вони звернулися до Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому їм відмовлено у реєстрації у зв`язку з наявністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про обтяження майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо фізичної особи ОСОБА_3 (РНОКПП відсутній), сформованої на прохання позивачів нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Коробановою О.В., позивачі дізналися про накладення арешту нерухомого майна на все майно ОСОБА_3 . Так, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 5133026, зареєстровано: 14.06.2007 за №5133026 реєстратором Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, підстава обтяження: постанова, ВП НОМЕР_4, 05.06.2007, Державна виконавча служба Солом`янського РУЮ м.Києва.

На думку позивачів, вказаною постановою ВП НОМЕР_4 від 05.06.2007 відповідачем порушено їх право володіння, користування та розпорядження власним майном, що стало підставою звернення їх до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII) та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (надалі - Закон № 606-XIV, у редакцій, чинній на момент виникнення обставин щодо накладення арешту).

Згідно зі статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 статті 25 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії та виконати рішення, не пов`язані з реалізацією майна боржника, не пізніше ніж у двомісячний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Продовження зазначеного строку можливе лише у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 50 Закону № 606-XIV передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно з приписами статті 55 Закону № 606-XIV встановлено, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом.

Арешт застосовується:

1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації;

2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника;

3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника.

Суд звертає увагу, що виходячи з наданих позивачами до матеріалів справи документів можна встановити, що виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно позивача, було знищено.

У ході розгляду судом цієї справи було встановлено, що оскаржуваний в межах даної справи арешт на все майно ОСОБА_3 , було накладено згідно постанови, винесеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві 05.06.2007 у межах виконавчого провадження НОМЕР_4 щодо примусового виконання виконавчого листа №1-698, виданого Солом`янським районним судом м.Києва 21.05.2007.

Водночас, у порушення вищевказаних приписів статті 50 Закону № 606-XIV, відповідно до яких стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору, а у випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами - стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця, державний виконавець наклав арешт на нерухоме майно боржника, яким відповідно до Акту опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008, є квартира за адресою: АДРЕСА_3 , без вказівки належної боржнику частки у спільному майні, яка мала бути визначена судом за поданням державного виконавця, наслідком чого стало внесення відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до яких на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 застосовано обтяження - арешт нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 05.06.2007 у виконавчому провадженні № 3893041, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно.

Частиною 4 статті 59 Закону № 1404-VIII встановлено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «ІНФОРМАЦІЯ_4», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «ІНФОРМАЦІЯ_4», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «ІНФОРМАЦІЯ_4» або на момент припинення Державного концерну «ІНФОРМАЦІЯ_4» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У свою чергу, частиною 5 статті 59 Закону № 1404-VIII встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи обставини того, що відповідачем накладено арешт на майно, яке перебуває на праві спільної часткової власності, зокрема й на частки позивачів, при цьому під час розгляду судом даної справи відповідачем не було доведено протилежного, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивачів відповідно до статті 59 Закону № 1404-VIII, є зняття судом арешту з нерухомого майна, накладеного постановою про відкриття провадження від 05.06.2007 у межах виконавчого провадження НОМЕР_4 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві на 1/4 частини квартири, яка належить ОСОБА_1 та на 2/4 частини квартири, яка належить ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд звертає увагу, що за приписами частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною другою2 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналогічна концепція закріплена в основоположних принципах здійснення правомочностей власника, сформульованих у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Щодо позовних вимог про виключення запису з Акту опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008, складеного державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі Виконавчого листа №1-698, виданого 21.05.2007 Солом`янським районним судом м. Києва про конфіскацію на користь держави майна ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статтею 72, частинами 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами надано копію акта опису й арешту майна серія АВ №420312 від 05.02.2008, зміст якого в повному обсязі встановити не є можливим, оскільки не вбачається частина тексту, який можливо було б прочитати; текст документу є нечітким, що, у свою чергу, позбавляє суд встановити дійсний опис арештованого майна.

Разом з тим, як вказують позивачі у позовній заяві в Акті опису й арешту майна, серія АВ №420312 від 05.02.2008, державним виконавцем вказано про належність саме квартири ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що відповідно до пункту 4.4. Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» зазначено, що при розгляді справи суд зобов`язаний звертати увагу, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис майна, зокрема, чи перелічено у акті опису інше майно, в тому числі те, що знаходиться у власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише у передбачених законодавством випадках. Встановивши, що описане майно, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами або за даними вимогами, суд відповідно до частини сьомої статті203 Цивільно-процесуального кодексу виключає це майно з опису незалежно від заявлених позивачем вимог.

У той же час, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У контексті зазначеного суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 5 Кодексі адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися, зокрема, шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги щодо виключення з акту опису й арешту запису ґрунтуються на вимогах позивачів щодо володіння, користування та розпорядження належного їм майна, проте позивачами не надано доказів вчинення відповідачем порушення їх прав, свобод чи інтересів особи відповідачем у розумінні приписів статті 5 Кодексі адміністративного судочинства України, на підставі чого суд не вбачає наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині.

З урахуванням наведеного, на думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в частині винесення постанови про накладення арешту на майно, яке належить позивачам на праві спільної часткової власності, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з цим положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

Відповідно до частини другої ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 № 2710-IX установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року - 2684 гривні.

Отже позовна заява містить одну позовну вимогу немайнового характеру, сума судового збору за звернення з якою становить 1073,60 грн. (0,4 х 2684,00 грн.).

Відповідно до статті 6 Закону України "Про судовий збір" у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

ОСОБА_2 за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 716,00 грн., що підтверджується платіжною квитанцією від 12.05.2023 № 0.0..1. ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 360,70 грн., що підтверджується платіжною квитанцією від 12.05.2023 № 0.0..1. Загальна сума сплаченого судового збору за звернення з даним позовом складає 1076,70 грн., переплата судового збору складає 3,10 грн.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) у повному обсязі на суму 1073,60 грн. пропорційно долі поданих кожним з них вимог, а саме на користь ОСОБА_2 на суму 716,00 гн, та на користь ОСОБА_1 на суму 357,60 грн.

Керуючись статтями 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зняти арешт з нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження від 05.06.2007 у виконавчому провадженні НОМЕР_4, а саме з 1/4 частини квартири, яка належить ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та з 2/4 частини квартири, яка належить ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на праві спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_3 .

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (місцезнаходження: 03036, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір на суму 716,00 грн. (сімсот шістнадцять грн. 00 коп.).

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (місцезнаходження: 03036, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір на суму 357,60 грн. (триста п`ятдесят сім грн. 60 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення або дня складання повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.