Справа № 140/9850/24
Суддя: Стецик Назар Васильович
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року ЛуцькСправа № 140/9850/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

судді Стецика Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) через свого представника (адвоката Матвєєву Т.С.) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також в/ч НОМЕР_1 , відповідач) у якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи;

2) зобов`язати в/ч НОМЕР_1 повторно розглянути питання про звільнення позивача з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи та звільнити позивача від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.

В обгрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 11.05.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу до лав Збройних Сил України на підставі указу Президента «Про загальну мобілізацію» від 22.02.2022 №65/2022.

30.07.2024 позивач звернувся з рапортом до командира взводу снайперів військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992. Даний рапорт обґрунтовано тим, що він є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за ОСОБА_2 , його матір`ю, яка є інвалідом другої групи довічно та потребує стороннього догляду. До рапорту позивач долучив усі докази, що підтверджують факт існування обставин, що дають йому право на звільнення з військової служби.

Листом №1/3013 від 03.08.2024 командир військової частини НОМЕР_1 відмовив позивачу у звільненні з військової служби мотивуючи це тим, що з наданих ОСОБА_1 документів встановлено відомості про іншу особу, яка може доглядати матір, а саме його сестру ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що бездіяльність відповідача, яка проявилася у його незвільнені з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є протиправною. Вказує, що його сестра тривалий час тому виїхала за межі України, отримала посвідку на постійне місце проживання за кордоном, наміру назад повертатися на має, а тому, не може здійснювати догляд за матір`ю. Інші особи, які б могли здійснювати догляд за ОСОБА_2 , відсутні.

З огляду на вказане просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.29).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та зауважив, що посилання позивача на сам факт наявності у нього матері із числа осіб з інвалідністю II групи, як на підставу для звільнення з військової служби, є недостатнім доказом, оскільки, крім цього, повинні мати місце факт необхідності здійснювати постійний догляд за нею, а також факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Стверджує, що командуванням військової частини НОМЕР_1 належним чином розглянуто рапорт позивача від 31.07.2024 (вх. №2/6582) про звільнення його із військової служби через сімейні обставини. Вказує, що єдиний доказ про необхідність стороннього догляду за матір`ю позивача, а саме довідка №87 від 20.06.2023, видавалась його батьку і втратила свою чинність 20.12.2023, а відтак була і є недопустимим доказом як при розгляді рапорту, так і при розгляді даної справи. Інших висновків МСЕК чи ЛКК про необхідність стороннього догляду матеріали справи не містять.

Окрім того звертає увагу суду, що матеріали справи свідчать про наявність у позивача рідної сестри - ОСОБА_3 , яка є рідною донькою ОСОБА_2 , та може здійснювати догляд за нею. Аргумент позивача про те, що його сестра ОСОБА_3 тривалий час тому виїхала за межі України, отримала посвідку на постійне місце проживання за кордоном, є необґрунтованим, оскільки дозвіл на проживання даної особи за №YZRHF513G був дійсним лише до 04.03.2024, отже не може бути допустимим доказом на підтвердження обставин постійного проживання сестри позивача за кордоном.

Відтак, відповідач вважає, що, відмовляючи ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, використав свої дискреційні повноваження в межах статті 19 Конституції України і в умовах введеного воєнного стану інакше вирішити дане питання не міг, оскільки позивач не мав законних підстав для звільнення з військової служби.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

11.05.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу до лав Збройних Сил України на підставі указу Президента «Про загальну мобілізацію» від 22.02.2022 №65/2022, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.8-9), та на даний час проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .

30.07.2024 позивач звернувся з рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992. у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка є інвалідом другої групи довічно та потребує стороннього догляду (а.с.10).

До рапорту позивач додав такі документи: копію військового квитка; нотаріально завірену копію паспорта; копію витягу з реєстру територіальної громади; нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 ; копію посвідки на проживання ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію довідки МСЕК на ОСОБА_2 ; копію висновку лікарської комісії щодо необхідності стороннього догляду за інвалідом №87 від 20.06.2023; копію виписки із медичної карти ОСОБА_2 від 16.07.2024; довідку №7669/2-05.24 від 09.07.2024; нотаріальну заяву ОСОБА_2 від 16.07.2024; оригінал акту про обстеження матеріально-побутових умов громадянина ОСОБА_2 від 18.07.2024; довідку від 17.07.2024 №101/3.46/РЖ/2-24 про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 03.08.24 №1/3013 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що з наданих до його рапорту на звільнення додатків вбачається наявність особи, що може доглядати матір позивача ( ОСОБА_2 ), а саме сестри ОСОБА_3 . Як наслідок, позивачу відмовлено у задоволенні його рапорту на звільнення з військової служби за сімейними обставинами (а.с.25).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо незвільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно із пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Надалі указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та триває до цього часу.

Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 оголошено загальну мобілізацію на території України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII).

Статтею 1 цього Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Як зазначалось судом вище, 11.05.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу до лав Збройних Сил України на підставі указу Президента «Про загальну мобілізацію» від 22.02.2022 №65/2022, що підтверджується копією його військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.8-9) та на даний час проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (в редакції чинній на момент подання позивачем рапорту на звільнення) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно із частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_3 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктом 12.1, розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції (пункт 12.11 розділу XII Інструкції вказаної інструкції).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого такі як необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІI групи. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Суд встановив, що позивач звернувся до відповідача із рапортом від 30.07.2024 про звільнення за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи. У вказаному рапорті ОСОБА_1 вказав про відсутність інших осіб, які могли б здійснювати догляд за його матір`ю. Зазначив про відмову від проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю (а.с.10).

В підтвердження вказаних у рапорті сімейних обставин для звільнення з військової служби, позивач долучив до рапорту наступні документи: копію військового квитка; нотаріально завірену копію паспорта; копію витягу з реєстру територіальної громади; нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 ; копію посвідки на проживання ОСОБА_3 ; нотаріально завірену копію довідки МСЕК на ОСОБА_2 ; копію висновку лікарської комісії щодо необхідності стороннього догляду за інвалідом №87 від 20.06.2023; копію виписки із медичної карти ОСОБА_2 від 16.07.2024; довідку №7669/2-05.24 від 09.07.2024; нотаріальну заяву ОСОБА_2 від 16.07.2024; оригінал акту про обстеження матеріально-побутових умов громадянина ОСОБА_2 від 18.07.2024; довідку від 17.07.2024 №101/3.46/РЖ/2-24 про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 03.08.24 №1/3013 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що з наданих до його рапорту на звільнення додатків вбачається наявність особи, що може доглядати матір позивача ( ОСОБА_2 ), а саме - сестра ОСОБА_3 . Зазначив, що рішення може бути оскаржене в установленому порядку (а.с.25).

Із змісту даного листа випливає, що відповідачем прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 30.07.2024 про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Надаючи оцінку діям відповідача щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_2 , 1965 року народження, є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача (а.с.17 зворот).

Згідно виписки із акту огляду МСЕК №6689 до довідки сер. ВЛН №0068685 значиться, що ОСОБА_2 встановлено діагноз параноїдна шизофренія, в результаті чого їй призначено ІІ групу інвалідності. Інвалідність встановлено довічно (а.с.21 зворот).

Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №87 від 20.06.2023, виданого КП «Турійська лікарня планового лікування», підтверджено, що ОСОБА_2 є особою, що потребує постійного стороннього догляду (а.с.22).

Вказаний діагноз та необхідність стороннього догляду, як інваліду 2 групи по психічному захворюванню, підтверджується також випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 16.07.2024, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.22зворот-23).

Із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с.14) встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , 1965 року народження (батько позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 (а.с.14 зворот).

Донька ОСОБА_2 ОСОБА_3 не проживає разом із матір`ю, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Німеччини, про що свідчить відповідний дозвіл на проживання YZRHF513G (а.с.26)), відтак, не може здійснювати постійний догляд за нею.

Згідно із довідки №1451 від 18.07.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб значиться, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживають (зареєстровані) ОСОБА_1 (позивач по справі) та його мати ОСОБА_2 (а.с.24 зворот).

Отже, окрім позивача, інших осіб, які б могли здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 немає.

Суд враховує, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків (ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» догляд за особою з інвалідністю (дитиною з інвалідністю) - сукупність соціальних послуг, спрямованих на соціально-побутову допомогу та підтримку, захист і забезпечення життєдіяльності особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю).

Згідно з ч. 6 ст.13 Закону України «Про соціальні послуги», фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, серед іншого, невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах даної судової справи доказами підтверджується необхідність постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 , як особи з ІІ групою інвалідності, а також те, що позивач є єдиною особою, хто може здійснити такий догляд.

Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 далі передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Відповідно до Переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, який передбачений пунктом 5 додатком 19 вищенаведеної Інструкції, при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Суд встановив, що позивачем при поданні рапорту про звільнення його з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю з наявною у неї інвалідністю ІІ групи, що передбачено пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що довідка КП «Турійська лікарня планового лікування» №87 від 20.06.2023 видавалася батьку позивача і втратила свою чинність на момент подання рапорту позивача на звільнення.

Як випливає з наявних матеріалів справи, з моменту видачі вказаної довідки діагноз та стан хворої ОСОБА_2 не змінився. Мати позивача постійно хворіє та перебуває на лікуванні, що підтверджується відомостями виписки із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.22зворот-23). Інвалідність ОСОБА_2 встановлено довічно.

Необхідність догляду за ОСОБА_2 на момент звернення її сина із рапортом про звільнення (липень 2024 року) підтверджено даними згадуваної вище виписки із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.22зворот-23) а також актом про обстеження матеріально-побутових умов від 18.07.2024 (а.с.24).

Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що наявний у сестри позивача ОСОБА_3 дозвіл №YZRHF513G дійсний лише до 04.03.2024, оскільки рішенням Федерального міністерства внутрішніх справ Німеччини, затвердженого Верхньою палатою парламенту Німеччини, строк дії дозволів на проживання громадян України, які отримали захист у Німеччині згідно з параграфом 24 Федерального закону ФРН «Про перебування», автоматично продовжено до 04.03.2025. Таке продовження дозволеного строку перебування стосується осіб, які отримали захист в Німеччині і термін дії дозволу на проживання яких закінчується після 31.01.2024.

Як встановлено судом сестра позивача дозвіл на проживання в Німеччині отримала 17.05.2022. Відтак, в силу наведених вище нормативних актів республіки Німеччини, дозвіл на проживання сестри позивача ОСОБА_3 вважається автоматично продовженим до 04.03.2025, а тому, такий дозвіл був чинним на момент прийняття відповідачем рішення про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 .

Отже, суд приходить до висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно відмовлено ОСОБА_1 у його звільненні з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» статті 26 Закону України №2232-XII.

За змістом позовних вимог позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незвільненні його з військової служби за сімейними обставинами (необхідністю догляду за матір`ю з ІІ групою інвалідності).

Разом з тим, за своєю правовою природою протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі а/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Зважаючи на обставини даної конкретної справи, суд зазначає, що настання для позивача негативних наслідків не пов`язано із бездіяльністю відповідача (відповідач не допустив пасивної поведінки), а пов`язано саме з протиправними діями останнього - відмові в задоволенні рапорту позивача на звільненні з військової служби.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4). Перелік способів захисту порушених прав, викладений у цій статті не є вичерпним. Суд може застосувати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить висновку, що позов ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог підлягає задоволенню саме шляхом визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення позивача з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу».

Надаючи оцінку наявності правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд вказує про таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства(Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки, рішення відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки судом встановлено протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача з військової служби, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Відтак, враховуючи те, що позивачу протиправно відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення, суд вважає, що належним способам захисту прав позивача буде покладення на відповідача зобов`язання повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, та звільнити позивача від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.

Відтак, адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом.

Доказів понесення позивачем судових витрат не надано. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 242-246, 249, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи та звільнити ОСОБА_1 від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду складено та підписано судом 19 листопада 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя Н. В. Стецик