Справа № 380/30672/23
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 рокусправа № 380/30672/23
Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №380/30672/23 за позовом Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави, в особі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

Керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави, в особі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ОСОБА_1 , у якому просить зобов`язати власника квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень площею 48,9 кв.м., приміщень художньої майстерні площею 46,6 кв.м. протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради охоронний договір на частини об`єкта культурної спадщини пам`ятку архітектури місцевого значення розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28.12.2001 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 44 від 28.01.1986 року «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, художню і містобудівельну цінність» взято на державний облік, визначено категорію пам`ятки і занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, згідно із наказом Міністерства культури та інформаційної політики України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до державного реєстру нерухомих пам`яток України» № 14 від 18.01.2021 (охоронний № 5461-Лв).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення підвалу під інд. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 площею 48.9 кв.м., приміщення художної майстерні (під інд. 10-1, 10-2) площею 46.6 кв.м. належать на праві власності ОСОБА_1 .

Зазначає, що Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради надіслано листи щодо необхідності укладення охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини та проінформовано ОСОБА_1 про те, що будинок по АДРЕСА_2 є пам`яткою архітектури місцевого значення та запропоновано впродовж місяця укласти з Управлінням охоронний договір, однак відповідач не звертався до Управління щодо укладення охоронних договорів на пам`ятку культурної спадщини, а також не інформував про причини не укладення зазначених договорів.

Галицька окружна прокуратура міста Львова вважає, що відповідач у відповідності до статті 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зобов`язаний був у місячний строк укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір, однак у визначений законом строк не вчинив відповідних дій.

Ухвалою судді від 03.01.2024 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі, призначено судове засідання на 31.01.2024 року та відповідачу встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

31.01.2024 року в судовому засіданні закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та завершено судове засідання. Суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідач заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 Кодексу адміністративного судочинства України до суду не надав, про розгляд за правилами спрощеного позовного провадження повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття спрощеного провадження в адміністративній справі рекомендованою кореспонденцією за адресою, вказаною у позовній заяві та у відповіді № 409032 від 17.01.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, у зв`язку з чим судом вирішено проводити розгляд справи в силу вимог ч.6 ст. 162 КАС України.

Відповідно до вимог ч.4 ст.159 КАС України передбачено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Судом встановлені наступні обставини:

ОСОБА_1 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_1 , є власницею квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень підвалу під інд. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером інформаційної довідки № 305439103 від 20.07.2022 та договорами купівлі-продажу.

Відповідно до паспорта об`єкту культурної спадщини, житловий будинок (будинок професора Вацлава Собєранського), який побудований у 1899 році та розташований у АДРЕСА_2 є пам`яткою місцевого значення, охоронний номер пам`ятки 640. Житловий будинок у АДРЕСА_2 рішенням Львівського облвиконкому № 44 від 28.01.1986 року взятий на державний облік та визначено категорію пам`ятки.

Згідно наказу Міністерства культури та інформаційної політики України № 14 від 18.01.2021 року «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення об`єкти культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадщини» у Львівській області згідно з переліком, відповідно до додатку.

Відповідно до додатку до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України № 14 від 18.01.2021 року «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», житловий будинок у АДРЕСА_2 , охоронний номер 5461-Лв включений до переліку пам`яток культурної спадщини, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення у Львівській області.

Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради листом від 20.10.2023 року № 0004-вих-129838 на запит Галицької окружної прокуратури міста Львова повідомило, що листом від 16.10.2023 року № 0004-вих-127222 проінформувала ОСОБА_1 , яка є власницею квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень підвалу під інд. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, АДРЕСА_4 , що будинок на АДРЕСА_2 є пам`яткою архітектури місцевого значення, згідно із наказом Міністерства культури та інформаційної політики України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» № 14 від 18.01.2021 року, охоронний номер 5461-Лв, у зв`язку з чим необхідно укласти охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини, однак відповіді не отримано, охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини не укладено.

Листом від 22.11.2023 року № 0004-вих-144241 Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради вдруге проінформувало ОСОБА_1 про необхідність укладення охоронного договору на пам`ятку архітектури «Житловий будинок» по АДРЕСА_2 , однак відповіді не отримано, охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини не укладено.

Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради листами від 23.11.2023 року № 0004-вих-144948, від 22.12.2023 року № 0004-вих-156926 повідомило Галицьку окружну прокуратуру міста Львова, що звернень від власників житлових приміщень кв. АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , а також нежитлових приміщень, будівлі-пам`ятки культурної спадщини за адресою: АДРЕСА_2 , щодо укладення попередніх чи охоронних договорів не надходило в Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради.

Листом від 11.12.2023 року № 0004-вих-151829 Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради повідомило Галицьку окружну прокуратуру міста Львова, що звернення зокрема від власниці нежитлових приміщень ОСОБА_1 в будівлі-пам`ятки культурної спадщини за адресою: АДРЕСА_2 , щодо укладення попередніх чи охоронних договорів не надходило в Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради.

Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації листом від 30.11.2023 року № 9761-23 повідомив Галицьку окружну прокуратуру міста Львова, що власники нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_2 стосовно укладення попередніх та охоронних договорів до департаменту не зверталися.

Листом від 19.12.2023 року № 10279-23 Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації повідомив Галицьку окружну прокуратуру міста Львова, що власники квартир житлового будинку АДРЕСА_2 , зокрема ОСОБА_1 (власниця квартири АДРЕСА_10 та № 8) стосовно укладення попередніх та охоронних договорів до департаменту не зверталися.

Керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова вважаючи, що ОСОБА_1 у відповідності до статті 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зобов`язана була у місячний строк укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір, однак не виконала вказаного обов`язку, звернувся в інтересах держави до суду із позовом по даній справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які перебувають за її межами.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року № 1805-III (далі - Закон № 1805-III), у преамбулі якого встановлено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до визначень, наведених у ст. 1 Закону № 1805-III:

- об`єкт культурної спадщини - визначене місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

- пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;

- щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 6 ч. 1 Закону № 1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: укладення охоронних договорів на пам`ятки (п. 17); здійснення інших повноважень відповідно до закону (п. 23).

До повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить укладення охоронних договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону (ст. 6 ч. 2 п. 11 Закону № 1805-III).

За приписами ст. 14 ч. 2 Закону № 1805-III об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Перелік щойно виявлених об`єктів культурної спадщини ведеться органами охорони культурної спадщини та публікується такими органами на своїх офіційних вебсайтах. Включення об`єкта до такого переліку здійснюється одночасно з набуттям ним статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини.

Стаття 23 Закону № 1805-III передбачає, що всі власники пам`яток щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1805-ІІІ передбачено, що власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Верховний Суд у постанові від 28.12.2019 року у справі № 806/1536/18, сформував правову позицію, відповідно до якої охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі ст. 23 Закону № 1805-ІІІ. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. З аналізу наведених вище норм права вбачається, що об`єкти культурної спадщини охороняються законом навіть при відсутності належним чином укладеного охоронного договору. В той же час, охоронний договір встановлює чіткі вимоги для збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність.

Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1768 (станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 1768), охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі - пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована. Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Тобто, охоронний договір укладається щодо всіх пам`яток культурної спадщини, незалежно від того до якої категорії вони відносяться (категорії національного значення чи місцевого значення). Порядком лише передбачено особливості укладення таких договорів, якщо пам`ятка належить до категорії пам`яток національного значення (зокрема, п.п. 3, 4 Порядку № 1768).

Пунктом 5 Порядку № 1768 встановлено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1768 до охоронного договору додаються: 1) акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1: 50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.

З огляду на наведене вище, укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким на власника покладається зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а лише встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_1 , є власницею квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень підвалу під інд. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, АДРЕСА_3 , який має статус пам`ятки архітектури місцевого значення та, відповідно є об`єктом правового регулювання Закону № 1805-III у відповідному статусі.

Факт віднесення житлового будинку (будинок професора Вацлава Собєранського), побудованого у 1899 році та розташованого у АДРЕСА_2 до пам`яток місцевого значення, підтверджується рішенням Львівського облвиконкому № 44 від 28.01.1986 року (охоронний номер пам`ятки 640), паспортом об`єкту культурної спадщини та наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 14 від 18.01.2021 року «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України».

Разом з тим, охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини, а саме Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради ОСОБА_1 , як власником частини пам`ятки культурної спадщини місцевого значення, не укладено, що підтверджується листами Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 23.11.2023 року № 0004-вих-144948, від 11.12.2023 року № 0004-вих-151829, від 22.12.2023 року № 0004-вих-156926 та листами Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації від 30.11.2023 року № 9761-23, від 19.12.2023 року № 10279-23.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання ОСОБА_1 у продовж одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради охоронний договір щодо квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень площею 48,9 кв.м., приміщень художньої майстерні площею 46,6 кв.м., що є об`єктом культурної спадщини пам`яткою архітектури місцевого значення розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1768.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наявних у матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки під час розгляду даної справи не залучались свідки та не проводились експертизи, відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат з судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави, в особі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 (адреса згідно відповіді № 409032 від 17.01.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру: АДРЕСА_16 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у продовж одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради (79008, м. Львів, вул. Валова, буд. 20, ) охоронний договір щодо квартири АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень площею 48,9 кв.м., приміщень художньої майстерні площею 46,6 кв.м., що є об`єктом культурної спадщини пам`яткою архітектури місцевого значення розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах та в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1768.

Судові витрати з судового збору розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп. 15.5. п. 15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення суду складено в повному обсязі 19.11.2024 року.

СуддяГавдик Зіновій Володимирович