Справа № 200/6107/24
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року Справа№200/6107/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення №62 від 23.07.2024 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №62 від 23.07.2024 про відмову в призначенні пенсії позивачу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивача від 15.07.2024 про призначення пенсії за віком із зарахуванням до загального страхового стажу періоду з 26.05.1986 по 01.01.1993 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернулася з заявою від 15.07.2024 року про призначення пенсії за віком до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач своїм рішенням №62 від 23.07.2024 року відмовив позивачу у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу. Позивач зауважила, що у своєму рішенні відповідач зазначає, що необхідний страховий стаж відповідно до ч.2 ст.26 Закону України №1058-ІV, становить від 21 до 31 року. Страховий стаж позивача становить 20 років 07 місяців 14 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не враховано період роботи з 26.05.1986 по 01.02.1993, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 12.05.1981 року, оскільки не співпадає назва підприємства при прийнятті із назвою підприємства печатці, якою засвідчено запис про звільнення та інформація про реорганізацію підприємства, відсутня. Позивач зауважила, що записи в її трудовій книжці щодо спірного періоду з 26.05.1986 по 01.02.1993 року виконані акуратно, з посиланням на відповідні накази, на підставі яких їх винесено, жодних виправлень або неточностей вказані записи не містять, запис про звільнення засвідчено підписом із зазначенням прізвища та ініціалів відповідної посадової особи, яка вносила запис, а також печаткою підприємства. Позивач зазначила, що на неї не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок та вона не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для обмеження належного соціального захисту.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому зазначив наступне, що 15.07.2024 позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 23.07.2024 Головним управлінням за принципом екстериторіальності прийнято рішення №62 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 1058 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 21 рік. Відповідач зауважив, що відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Вік позивача на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком 63 роки. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону № 1058 у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року. Згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 12.05.1981 року до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, оскільки не співпадає назва підприємства при прийнятті із назвою підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення, що є порушенням вимог Інструкції № 162 та інформація про реорганізацію підприємства, відсутня. Відповідач звернув увагу, що відповідно до інших документів доданих позивачем до заяви від 15.07.2024, період догляду непрацюючої матері за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею 3-річного віку з 21.08.1989 по 20.08.1992 зараховано до страхового стажу позивача. Страховий стаж позивача за періоди роботи після 01.01.2004 обчислено за даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про нарахування доходу та сплату страхових внесків. За наданими до заяви від 15.07.2024 про призначення пенсії документами встановлено, що страховий стаж позивача склав 20 років 07 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.26 Закону № 1058. Враховуючи вищенаведене, відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи. Крім того, період з 21.08.1989 по 20.08.1992 зараховано до страхового стажу позивача, а тому рішення від 23.07.2024 №62 є правомірним та законним, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства України, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимоги позивача. Відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що підставою частинного не зарахування до її страхового стажу періоду з 26.05.1986 по 01.02.1993 року є не співпадання назви підприємства при прийнятті із назвою підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення, але всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб. Позивач зазначила, що має відповідні записи у своїй трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, які є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу. Позивач вважає свої позовні вимоги обґрунтованими та правомірними й просила задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Про відкриття провадження у справі представник позивача адвокат Біловодченко М.В. та відповідач були повідомлені належним чином, відповідно до наявності у них реєстрації кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка, де в графі «доставлено» зазначена дата 18.09.2024 та 02.10.2024 відповідно.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса реєстрації ВПО: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Відповідно до наявного в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_3 виданого Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області від 29.10.1997 є громадянкою України.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, , в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач звернулася до територіальних органів ПФУ з заявою про призначення їй пенсії за віком від 15.07.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи позовною заявою, відзивом відповідача на позовну заяву та спірним рішенням.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області було розглянуто заяву позивача від 15.07.2024 за принципом екстериторіальності та 23.07.2024 було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №62.

В вищенаведеному рішенні відповідача було зазначено наступне: відмова про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 15.07.2024. Пенсійний вік відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 63 роки. Вік заявниці 63 роки. Необхідний страховий стаж відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить від 21 до 31 року. Страховий стаж особи становить 20 років 07 місяців 14 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не враховано період роботи з 26.05.1986 по 01.02.1993, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 12.05.1981, оскільки не співпадає назва підприємства при прийнятті із назвою підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення. Інформація про реорганізацію підприємства, відсутня. До страхового стажу вищевказаний період частково зараховано періодом догляду непрацюючої матері за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею 3-річного віку; страховий стаж за періоди роботи після 01.01.2004 обчислено за даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Заявниця не працює. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 07.07.2026. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. Висновок: відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 21 року.

Отже спірним питанням в даній справі є не зарахування позивачу періоду її роботи: з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, оскільки згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 12.05.1981, в якій не співпадає назва підприємства при прийнятті із назвою підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення та відсутня інформація про реорганізацію підприємства.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно із преамбулою Закону №1058-IV цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№1788), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 визначено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина перша статті 92 Конституції України).

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, починаючи з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Частиною 2 статті 26 Закону №1058-ІV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-XII (надалі - Закон №1788-XII) вказаного Закону, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно з ч.1 ст.56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з приписами статті 62 Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі Закон №1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі Порядок №637).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абз.1 п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема, ст.62 Закону № 1788-XII та п. 1 Порядку № 637 вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд зауважує, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі №439/1148/17.

Суд зауважує, що на час заповнення трудової книжки в частині спірного періоду діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 № 252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 № 412, та яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993) (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців».

Згідно положень пункту 1,13,18 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (із змінами, далі Постанова № 656), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та службовців. При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації засвідчуються підписом керівника підприємстві, установі, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою. Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яку призначають наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110

Отже, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09.08.2019 у справі №654/890/17.

Відповідно до постанови КМУ від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки раніше встановленого зразка обмінові не підлягають (пункт 1); відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4).

Як вбачається із оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 23.07.2024 №62 до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, оскільки не співпадає назва підприємства при прийнятті із назвою підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення, інформації про реорганізацію підприємства відсутня.

Судом встановлено, що згідно із записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 12.05.1981 року (дата заповнення), у спірний період позивач працювала:

- Жданівський м`ясокомбінат: з 26.05.1986 по 18.06.1986 року прийнята на тимчасову роботу у відділі збуту комірником тари, номер запису 12 в трудовій книжці;

- з 19.06.1986 по 14.10.1986 року комірник напівфабрикатного відділення, номер запису 13 в трудовій книжці;

- з 15.10.1986 по 05.07.1987 року ваговик холодильника №2, номер запису 14 в трудовій книжці;

- з 06.07.1987 по 02.05.1988 року переведена ваговиком пташиного відділення, номер запису 15 в трудовій книжці;

- з 03.05.1988 по 26.04.1992 року переведена ваговиком цеху технічних фабрикатів, номер запису 16 в трудовій книжці;

- Орендний колектив Маріупольського м`ясокомбіната: з 27.04.1992 по 01.02.1993 року ваговик цеху технічних фабрикатів та звільнена у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Суд проаналізувавши трудову книжку позивача, дійшов висновку, що вона містить належним чином відображені записи про роботу позивача у спірний період з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, при цьому записи в трудовій книжці ніким не оспорювались та в судовому порядку недійсними не визнавались.

Суд вже зазначав по справі, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, яка встановлює виключний пріоритет перед іншими документами для визначення страхового стажу.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що трудова книжка позивача у спірний період з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, містить неправдиві або недостовірні відомості щодо періодів трудової діяльності позивача, тому зазначене відповідачем про: «[…] - до страхового стажу не враховано період роботи з 26.05.1986 по 01.02.1993, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 12.05.1981, оскільки не співпадає назва підприємства при прийнятті із назвою підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення. Інформація про реорганізацію підприємства, відсутня», таким чином зазначене відповідачем - не може бути підставою для відмови позивачу у зарахуванні наведеного спірного періоду її трудової діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Доказів того, що відповідач таким правом скористався, матеріали справи не містять.

В той же час з наявної в матеріалах справи копії довідки форми РС-право складеної по позивачу станом на 15.07.2024 року судом встановлено, що у спірний період з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, відповідачем позивачу було зараховано до її страхового стажу, період з 21.08.1989 по 20.08.1992 року догляд за дитиною до 3 років, про що також зазначає відповідач у своєму відзиві на позовну заяву: - «Звертаємо увагу суду, що відповідно до інших документів доданих Позивачем до заяви від 15.07.2024, період догляду непрацюючої матері за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею 3-річного віку з 21.08.1989 по 20.08.1992 зараховано до страхового стажу Позивача (розрахунок стажу за заявою від 15.07.2024 додаємо).».

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 01 січня 2004 року; до 01 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж).

Отже, до 01 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджені записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

Види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначені ст. 56 Закону № 1788.

Так, відповідно до п. «ж» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788, до стажу роботи, серед іншого, зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

При цьому п. 11 Порядку № 637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі:

свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть);

документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

[…]

Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, […], є:

виписка з трудової книжки;

відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку.

Отже, до трудового стажу в період до 01 січня 2004 року підлягав зарахуванню час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми відповідно до п. «ж» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788 і такий час встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть), та документа, який підтверджує те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, зокрема виписки з трудової книжки.

Згідно із записами в трудовій книжці в період з 21.08.1989 по 20.08.1992 року судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах.

Таким чином враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, оскільки трудова книжка позивача містить належним чином відображені записи про трудову діяльність позивача у спірний період, а саме з 26.05.1986 по 01.02.1993 року, що належним чином відображено у її трудовій книжці, доказів протилежного відповідачем по цій справі до суду не надано, окрім періоду з 21.08.1989 по 20.08.1992 року зарахованого відповідачем до її страхового стажу (період догляду за дитиною до 3 років), суд вважає частково задовольнити позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача зарахувати до її загального страхового стажу, період роботи: з 26.05.1986 по 20.08.1989 року та з 21.08.1992 по 01.02.1993 року, тобто (без врахування вже зарахованого періоду до страхового стажу за доглядом за дитиною до 3 років).

Суд зазначає, що відповідно до приписів ч.ч.2, 3 ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається дуже великий обсяг прав та обов`язків у органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним рішення відповідача від 23.07.2024 №62 та як наслідок скасувати це рішення, враховуючи, що воно прийнято не на підставі Конституції та законодавства України.

З огляду на визнання протиправним та скасування спірного рішення, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 на отримання обґрунтованого та мотивованого рішення за його заяви є зобов`язання відповідача повторно розглянути дану заяву та вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Такий висновок щодо способу захисту узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 по справі №461/4544/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 по справі №509/1350/17.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до приписів ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправним та як наслідок скасувати рішення відповідача від 23.07.2024 №62 про відмову у призначенні пенсії позивачу, зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 15.07.2024 року із зарахуванням до її загального страхового стажу періоди роботи: на Жданівському м`ясокомбінаті з 26.05.1986 по 20.08.1989 року на посадах комірника тари, комірника напівфабрикатного відділення, ваговика холодильника №2, ваговика пташиного відділення, ваговика цеху технічних фабрикатів; та з 21.08.1992 по 01.02.1993 року - в Орендному колективі Маріупольського м`ясокомбіната на посаді ваговика цеху технічних фабрикатів, з урахуванням висновків суду по цій справі.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.8 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 30.08.2024 року, позивач за подання адміністративного позову сплатила 1 211,20 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у розмірі 1 211,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 9, 32, 139, 243 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (адреса: 54008, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд.1, ) про визнання протиправним та скасування рішення №62 від 23.07.2024 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та як наслідок скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () від 23.07.2024 №62 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) про призначення пенсії від 15.07.2024 року із зарахуванням до її загального страхового стажу періоди роботи: на Жданівському м`ясокомбінаті з 26.05.1986 по 20.08.1989 року на посадах комірника тари, комірника напівфабрикатного відділення, ваговика холодильника №2, ваговика пташиного відділення, ваговика цеху технічних фабрикатів; та з 21.08.1992 по 01.02.1993 року - в Орендному колективі Маріупольського м`ясокомбіната на посаді ваговика цеху технічних фабрикатів, з урахуванням висновків суду по цій справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (адреса: 54008, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд.1, ) судові витрати у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 20 листопада 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець