Справа № 260/399/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 260/399/24 пров. № А/857/12852/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гінди О.М., Качмара В. Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 260/399/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гаврилком С.Є. у м. Ужгороді в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи), дата складення повного тексту судового рішення 02 травня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулась з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невирішення заяви від 12.01.2024 про поновлення всіх належних виплат грошового забезпечення і винагороди безвісті зниклого сина ОСОБА_4 (далі також - ОСОБА_4 ) його матері ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 призначити та виплатити на підставі заяви від 12.01.2024 року ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, в розмірі 50%, усіх належних виплат, безвісті зниклого військовослужбовця ОСОБА_4 .

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила позивач, оскільки вважає його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що позивач є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_4 , який зник безвісті під час виконання завдань, пов`язаних із забезпеченням заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії. У грудні 2023 року всі належні виплати грошового забезпечення і винагороди (в тому числі одноразових), як члену сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця позивачу було припинено, у зв`язку із наявністю у нього дітей, що мають першочергове право на виплату. Позивачка вважає припинення виплат протиправним, оскільки до визнання ОСОБА_4 безвісти зниклим, він проживав разом з матір`ю та утримував її. Також зазначає, що ОСОБА_4 розлучений, а малолітню дитину - ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 ), залишено проживати з матір`ю, відтак першочергове право на отримання грошового забезпечення має мати військовослужбовця.

Тобто вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тими ж доводами, що й позовна заява.

У відповідь на подану апеляційну скаргу відповідач подав відзив, у якому заперечує проти вимог скарги, вважає її безпідставною та необґрунтованою, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії IV НОМЕР_2 , був мобілізований на військову службу.

02 червня 2022 року від ІНФОРМАЦІЯ_2 за № 3/1475 позивачеві надійшло сповіщення № 20, у якому зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вірний військовій присязі, зник безвісти 12 березня 2022 року під час ведення бойових дій.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що починаючи з червня 2022 року ОСОБА_1 отримувала всі належні види грошового забезпечення (в тому числі одноразових) та винагород, як член сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 .

У грудні 2023 року всі виплати, як члену сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця позивачеві було припинено.

12 січня 2024 року позивач в особі свого представника - адвоката Крайниковець В.В. звернулась з відповідною заявою до ВЧ НОМЕР_1 , якою просила продовжити їй виплату 100000 гривень та припинити виплату колишній дружині безвісти зниклого ОСОБА_4 . ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 ).

У відповіді від 19 січня 2023 року № 171 відповідачем зазначено, що керуючись вимогами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (далі також - Порядок № 884), наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі також - Порядок № 260), у виплаті відмовлено. При цьому вказано, що у грудні 2023 року до ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 надіслано пакет документів (вх. № 4366 від 11 грудня 2023 року), в тому числі заява від колишньої дружини зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , в якій зазначено, що шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення суду від 22 січня 2014 року по справі № 449/258/13-ц, а малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишено проживати разом з матір`ю.

З огляду на вищевикладене, враховуючи всі нові обставини та надані копії документів і той факт, що на день зникнення безвісти молодший сержант ОСОБА_4 не перебував у шлюбі, але у нього залишилась неповнолітня дочка, а також враховуючи те, що мамою не надано ніяких підтверджуючих документів про те, що вона перебувала (або перебуває) на утриманні військовослужбовця, командуванням ВЧ НОМЕР_1 прийнято нове рішення з моменту надходження в частину пакету документів, що підтверджують наявність у зниклого безвісти молодшого сержанта ОСОБА_4 неповнолітньої дитини (з 11 грудня 2023 року) всі належні виплати будуть виплачуватись відповідачем її законному представнику (опікуну, піклувальнику) згідно заяви (звернення), а саме її матері ОСОБА_2 , шляхом зарахування на картковий рахунок згідно наданих до заяви реквізитів.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невирішення заяви про поновлення виплат, позивач звернулась до суду за захистом порушеного, на її думку, права.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що батьки зниклого безвісти військовослужбовця мають право на отримання грошового забезпечення такого військовослужбовця лише за умови відсутності шлюбних відносин, а також відсутності дітей.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Відповідно до абзаців 1 та 3 частини шостої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі також - Закон № 2011-XII) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення). Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1 і 3 Розділу XXX «Виплата грошового забезпечення у разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими» Порядку № 260 у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі, додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям безвісно відсутніх військовослужбовців Збройних Сил, унормовано Порядком № 884, який прийнято відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII та Порядку № 260.

Пунктами 3 та 4 Порядку № 884 визначено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Передбачені пунктом 7 Порядку № 884 правила щодо кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення узгоджуються із нормами абзаців 3 - 4 частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII, якими передбачено, що грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Аналіз процитованих норм абзаців 3 - 4 частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII та пункту 7 Порядку № 884 дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення мають дружина (чоловік) військовослужбовця.

В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.

У випадку якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має неповнолітніх дітей які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей які проживають разом із ним, право на отримання грошового забезпечення переходить до батьків військовослужбовця. При цьому, тільки у випадку письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення, сума виплати розподіляється рівними частками між іншими особами, які мають право на її одержання (абзац 2 пункту 7 Порядку № 884).

Отже, з огляду на положення вказаних норм права, можливо дійти висновку про те, що першочергове право на виплачу грошового забезпечення мають члени сімей військовослужбовців: дружина (чоловіка), а в разі її (його) відсутності - повнолітні діти, які проживають разом з нею (ним), або законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку). Особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батьки мають право на виплату грошового забезпечення у рівних частках лише за умови, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка з ним не проживала.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що першочергове право на отримання грошового забезпечення, у спірній ситуації, має законний представник неповнолітньої дитини зниклого безвісти військовослужбовця, тобто мати такої дитини.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У розрізі вищенаведеного, апеляційний суд дійшов до висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті сум грошового забезпечення її сина, як безвісті зниклого військовослужбовця, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження неправомірності бездіяльності відповідача позивач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 260/399/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар