Справа № 420/26148/24
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді - Бутенка А.В.,

за участю секретаря Сініцина А.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Бикова Д.Ю.,

представника відповідача - Лиходід В.С.,

перекладача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 23.07.2024 року № 114-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 22.07.2024 року № 114-24 Позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби від 23.07.2024 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача як біженцем, так і особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи відмову відповідача протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

12.09.2024 року від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним) чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті, наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

23.09.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій представник підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заяви чи клопотання від сторін.

09.10.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Процесуальні дії вчинені судом.

Ухвалою суду від 26.08.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 17.09.2024 року о 12:00 год.

24.09.2024 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву та призначено наступне судове засідання на 15.10.2024 року о 12 год. 00 хв.

15.10.2024 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.11.2024 року.

05.11.2024 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обставини справи.

ОСОБА_1 є громадянином Республіки Камерун, місто Яунде, національність громадянин Камеруну, віросповідання - християнство.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження у 2012 році легально з метою навчання, авіасполученням Камерун (Яунде) Україна (Сімферополь).

У 2016 році позивача було відраховано з Національного технічного університету в м. Луцьку.

У 2021 році позивач переїхав з м. Луцьк до м. Одеса.

02.02.2024 року ОСОБА_1 , громадянин Республіки Камерун, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з позивачем проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи від 12.02.2024 року, від 17.06.2024 року.

Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області сформовано висновок по справі № 2024ОD0005 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рекомендовано за доцільне відмовити громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 23.07.2024 року № 114-24 відмовлено громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 81 від 31.07.2024 року.

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності умов передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, та відповідно, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту ", мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

За змістом п.45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

При цьому, суд наголошує на тому, що згідно до пункту 164 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Разом з цим, положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI , передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно до вимог п."(f)" ст.2 розд.1 та ст.15 розд.5 Директиви ЄС "Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається" від 13.12.2011 р. № 2011/95/EU, підставами для надання додаткового захисту, є ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара або приведення її у виконання; або б) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або в) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Відповідно до Директиви Ради ЄС 2011/95/ЕС, для можливості надання іноземцю чи особі без громадянства "додаткового захисту", має існувати такий "ризик отримання серйозної шкоди", коли "завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU".

Згідно абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, це заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Положеннями ч.7 ст.7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Висновки суду.

За налізу положень вищевказаних норм законодавства вбачається, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі №815/2736/17.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як свідчать матеріали справи, насамперед заява-анкета позивача від 02.02.2024 року, підставою звернення до міграційної служби для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала відсутність легальних підстав перебування в Україні, а також не бажання позивача повертатись до ОСОБА_3 через складну ситуацію в країні, а саме військові конфлікти. До жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї, не належали, та не належать. Також, як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.02.2024 року позивач до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався, проблем при виїзді в нього не виникало, виїхав легально.

Як зазначив позивач під час співбесіди, він не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки в країні існує загроза для його життя. Позивач пояснив, що в Камеруні триває війна між англофобами та франкофобами.

Відповідно до заяви-анкети від 02.02.2024 року, він не може повернутись до Камеруну через те, що побоюється за життя, а саме через те, що позивачу загрожує небезпека в Камеруні, через складну ситуацію в країні.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з наявністю в країні його громадянської належності збройних конфліктів, бажанням покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", підпадає під поняття "мігрант".

Під час співбесід, позивач повідомив, що у 2012 році приїхав на територію України з метою навчання. Зі слів позивача в Камеруні триває збройний конфлікт між англомовними та франкомовними камерунцями.

На підтвердження слів позивача у матеріалах справи міститься інформація станом на 2022 рік по країні походження, в якій зазначено, що у північно-західних та південно-західних регіонах Камеруну відбуваються викрадення людей, насамперед, державних службовців, політичних лідерів, вчителів, школярів, релігійних і традиційних лідерів.

За інформацією з мережі Інтернет: Камерун-двомовна і багатокультурна країна, відома своєю стабільністю і сильним альянсом з Францією і СІІІА, але скочується до затяжної кризи в області прав людини в англомовних, північно- західному і південно-західному регіоні, які межують з Нігерією. З кінця 2016 року англомовні активісти, які давно скаржилися на свої регіони, мобілізували значні сегменти англомовного населення вимагають більшої політичної автономії або відділення. В період з жовтня по грудень 2016 року англомовні юристи, вчителі та студенти вийшли на вулиці, щоб висловити протест проти передбачуваної францізації освітньої і судової системи центрального уряду. У відповідь урядові сили безпеки сильно пригнічували акції протесту, заарештовані сотні демонстрантів, в тому числі дітей, вбили щонайменше чотирьох і поранили багатьох. На початку 2017 року уряд провів переговори з профспілками адвокатів і вчителів. Уряд стверджував, що погодився на їх вимоги, в тому числі створена Національна Комісія з двомовності і мультикультуралізму і найму двомовних вчителів з боку уряду, але це мало допомогло в подоланні кризи. Репресії уряду і арешт видних англомовних переговірників 17 січня 2017, підбадьорило більшість екстремістських лідерів, які почали вимагати, все більш насильницьким чином, незалежність для англомовних північно-західних і південно-західних регіонів Камеруну, територія, яку вони назвали Амбазон.

Як вбачається з ІКП та з інформації з мережі Інтернет нестабільна ситуація в Камерун щодо відокремлення територій під тиском ідей руху Амбазонія обмежуються лише двома регіонами, це північно-західний та південно-західний регіон. При цьому інша територія Камеруну залишається не охопленою цим конфліктом.

Судом встановлено, що з аналізу інформації, наданої позивачем під час співбесід з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, вбачається, що не існує розумної можливості того, що саме для життя позивача існує загроза у разі його повернення в країну громадянської належності.

З аналізу інформації по країні походження відповідач обґрунтовано зазначив про сумніви щодо повідомлених позивачем побоювань повернення до країни походження, та дозволяють зробити висновок про малоймовірну вірогідність того, що саме відносно нього може бути застосовано насильство.

При цьому, суд зазначає, що інформація про ситуацію в країні походження позивача є загальновідомою та не потребує доказування, а реальні побоювання стати жертвою переслідування у разі повернення до країни громадянської належності позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Все викладене викликає сумніви щодо існування реальної загрози життю позивача, більш того, він не надав жодних доказів того, що його побоювання є обґрунтованими.

Матеріали справи свідчать про відсутність доказів щодо дискримінації стосовно позивача, оскільки він до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, причини, які позивач вказує як на підставу про визнання його біженцем з метою залишення в Україні суд вважає недоведеними та такими, що не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, принцип доведеності поза розумним сумнівом на користь позивача застосуванню не підлягає.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вищевказані положення законодавства України, в повній мірі відповідають положенням викладеним в пункті 1 статті 31 розділу V Конвенції про статус біженців, де зазначено, що договірні Держави не накладатимуть стягнень за незаконний в`їзд або незаконне перебування на їхній території біженців, які, прибувши з території, де їхньому життю і свободі загрожувала небезпека, як зазначено у статті 1 Конвенції, в`їжджають або знаходяться на території цих держав без дозволу, за умови, що такі біженці без зволікань самі з`являться до органів влади і наведуть переконливі пояснення щодо свого незаконного в`їзду або перебування.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально у 2012 році, протягом 2012-2016 років перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання. І лише у лютому 2024 року, у зв`язку із прийняттям Головним управлінням ДМС України в Одеській області рішення №677 від 12.10.2022 року про примусове повернення до країни походження, позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту із тривалим проміжком часу після потрапляння на територію України, й в подальшому перебування у статусі нелегального мігранта.

Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Тривалість проміжків часу між перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

До того ж, згідно до пункту 35 Директиви ЄС 2011/95/EU, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у понятті статті 15 цієї Директиви.

З вищевикладеного вбачається відсутність серйозної особистої загрози життю ОСОБА_1 , а також, відсутність ризику отримання серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття "серйозна шкода", в разі повернення позивача до країни походження.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування з боку органів публічної влади, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Водночас, позивачем також не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що він не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Судом встановлено, що позивач не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває. Також в регіоні попереднього постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2024 року № 114-24, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат вирішеного спору відповідно до вимог ст.ст.132-139 КАС України понесені позивачем судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення від 23.07.2024 року № 114-24 відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 14.11.2024 року.

Суддя А.В. Бутенко

.