Справа № 240/5788/23
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/5788/23

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 , як особі, що перебувала на утриманні військовослужбовця ОСОБА_2 , грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 з дня зникнення безвісти - 09.06.2022;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення) безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 , починаючи з 09.06.2022, відповідно до постанови KM України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона, як донька військовослужбовця який вважається безвісно зниклим, звернулась до відповідача із заявою про виплату їй грошового забезпечення її безвісно зниклого батька. На її звернення до військової частини про здійснення їй виплати всіх належних до виплати коштів грошового забезпечення її батьку ОСОБА_2 , який вважається зниклим безвісті, отримала відмову з посиланням на необхідність підтвердити факт спільного проживання разом із батьком. Вказана відмова слугувала підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

13.07.2023 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку на подачу відзиву вх. №48194/23 та відзив на позовну заяву вх. №48186/23 в якому відповідач проти заявлених вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказав, що відповідно до пункту 4 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 до заяви додається довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті), яка потрібна для підтвердження пункту 7 Порядку про виплату повнолітнім дітям, які проживають разом військовослужбовцем, який зник безвісти. Позивачем разом з іншими документами на виплату поданими до військової частини НОМЕР_1 надано копію паспорта та копію довідки про місце реєстрації позивача, згідно яких зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 . Відповідач вказав, що згідно паспорту громадянина України місце проживання батька позивача - ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Рачківської сільської ради від 16.07.2018 до складу сім`ї ОСОБА_2 зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 входять: сестра ОСОБА_3 , 1982 р.н., племінниці ОСОБА_4 , 2006 р.н., ОСОБА_5 , 2010 р.н., ОСОБА_6 , 2017 р.н.

Згідно характеристики виданої виконавчим комітетом Рачківської сільської ради від 16.07.2018 ОСОБА_2 , за період проживання на території сільської ради він зарекомендував себе з позитивної сторони, проживає у власному будинку - один, не одружений.

Виходячи із зазначеного, ОСОБА_1 не підтвердила факт проживання разом із батьком, що є необхідною умовою для отримання грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_2 , тому вимоги позивача є безпідставними.

Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що батько позивача - ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

У липні 2022 року позивачу надійшло сповіщення сім`ї №3/1571 від 13.07.2022 в якому зазначено, що штаб-сержант ОСОБА_2 , 09.06.2022 під час виконання завдання для зайняття позиції «ДАЧІ» в районі с.Миронівка Бахмутського району Донецької області, зник безвісти (а.с.20).

04.08.2022, позивач, як донька військовослужбовця, який вважається безвісти відсутнім, звернулась до Військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій просила вирішити питання про виплату грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця відповідно до ч.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ в порядку та на умовах, визначених Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 (а.с.22-23).

До вказаної заяви були додані документи, передбачені п.4 Порядку №884.

30.01.2023 на адресу позивача надійшов лист Військової частини НОМЕР_1 , в якій військовослужбовці Військової частини НОМЕР_2 перебували на грошовому забезпеченні, за №9627 від 19.12.2022, яким позивача було повідомлено, що командиром військової частини прийнято рішення про відмову у проведенні вказаної виплати.

Підставою для відмови у призначенні виплати грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця зазначено, що ОСОБА_1 не підтверджено факт спільного проживання з її батьком - ОСОБА_2 (а.с.21).

Не погодившись із вказаною відмовою військової частини, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 6 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Абзацом третім пункту 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі - Порядок №884).

Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку №884).

Пунктом 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

Відповідно до пункту 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, і проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими та не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У контексті доводів про правовідносини позивача із згаданим вище військовослужбовцем суд врахував.

Позивач посилається на те, що її батько ОСОБА_2 не перебуває у шлюбі, дітей окрім неї немає, батьки ОСОБА_2 померли.

З огляду на вказане, позивач вважає, що є єдиним кровним родичем та єдиним членом сім`ї ОСОБА_2 . Отже, крім неї інших осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення ОСОБА_2 , на думку позивача, немає.

Вказана інформація була відома відповідачу під прийняття оскаржуваного рішення, оскільки вона міститься в особовій справі ОСОБА_2 , що знаходиться в розпорядженні військової частини.

Також позивач стверджує, що вона проживала разом зі своїм батьком і знаходилася на його утриманні, оскільки наразі вона є студентом денної форми навчання і самостійно не працює. Крім того, зазначає, що факт її навчання у вищому навчальному закладі не може бути розцінений як те, що вона не проживає з батьками, оскільки її проживання у гуртожитку зумовлене специфікою здобуття вищої освіти та є тимчасовим місцем проживання на час навчання та не може вважатися її житлом.

Крім того, позивач стверджує, що факт її навчання у вищому навчальному закладі вказує на перебування її як дитини на утриманні своїх батьків - зокрема зниклого безвісти ОСОБА_2 .

Позивач також вказала, що на час зникнення безвісти її батька, вона була студенткою Бердичівського фахового коледжу промисловості, економіки та права (довідка від 10.01.2022 №667 (а.с.17).

На даний час позивач продовжує навчання у Житомирському військовому інституті ім.С.П.Корольова (довідка від 18.11.2022 №395/305 (а.с.18).

Отже, позивач стверджує, що перебувала на утриманні батька та інших доходів окрім стипендії не мала.

З наведеного вище законодавчого регулювання спірних правовідносин вбачається, що право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця мають діти такого військовослужбовця за умови спільного з ним проживання, а також особи, які перебувають на його утриманні.

Як встановлено судом з наявного у матеріалах справи витягу з реєстру територіальної громади зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Згідно паспорта громадянина України місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.61), що суперечить доводам позивача про спільне проживання її разом із батьком.

Крім того, ОСОБА_2 в автобіографії, яка наявна в особовій справі ОСОБА_2 , не вказав доньку серед близьких родичів, а вказав лише батьків та сестру (а.с.64-65).

Також, згідно довідки виданої виконавчим комітетом Рачківської сільської ради від 16.07.2018 до складу сім`ї ОСОБА_2 зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 входять: сестра ОСОБА_3 , 1982 р.н.; племінниці: ОСОБА_4 , 2006 р.н., ОСОБА_5 , 2010 р.н., ОСОБА_6 , 2017 р.н. (а.с.62).

Стосовно доводів позивача про перебування її на утриманні її батька ОСОБА_2 , то судом встановлено наступне.

Батьки позивача розлучені та відповідно до рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 28.11.2008 у справі №294/760/13-ц призначено стягнення аліментів на утримання дитини (а.с.55-56).

Станом на день зникнення безвісти ОСОБА_2 09.06.2022, позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , була повнолітньою, у позовній заяві не зазначала про отримання аліментів від батька.

У матеріалах справи міститься довідка від 18.11.2022 №395/305, видана Житомирським військовим інститутом ім.С.П.Корольова згідно з якою солдат ОСОБА_1 перебуває на повному державному утриманні з 26.08.2022 (а.с.18).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що підтверджують перебування на утриманні ОСОБА_2 його повнолітньої дитини ОСОБА_1 та спільне проживання позивача із батьком, враховуючи зазначене, суд робить висновок, що відмовляючи позивачу у виплаті сум грошового забезпечення її батька, як безвісті зниклого військовослужбовця, відповідач діяв правомірно, відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи із меж заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору та не поніс судових витрат, а також враховуючи відмову у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 139, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Гурін

19.11.24