Справа № 140/395/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 листопада 2024 року

м. Київ

справа №140/395/23

адміністративне провадження № К/990/41396/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Мацедонської В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зуба Василя Васильовича на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі №140/395/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 28 грудня 2022 року №2024/в «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ІТТ №2 Головного управління Національної поліції у Волинській області та вжиття заходів запропонованих дисциплінарною комісією» в частині, що стосується позивача - поліцейського ізолятора тимчасового утримання №2 Головного управління Національної поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 29 грудня 2022 року №482 о/с «По особовому складу»;

- зобов`язати поновити на службі в поліції поліцейського ізолятора тимчасового утримання №2 ГУ НП у Волинській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 ;

- стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 518, 41 грн середньоденного заробітку, починаючи з 30 грудня 2022 року по день поновлення на службі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2023 року, у задоволені позову відмовлено.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зуба В.В. задоволено частково. Постанову суду скасовано, а справу №140/395/23 направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 травня 2024 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови. В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року залишено без змін.

Не погодившись із оскаржуваними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2024 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень.

29 жовтня 2024 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 - адвоката Зуба Василя Васильовича на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі №140/395/23. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на повторний розгляд до суду першої інстанції.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Як вбачається з рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Так, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, представник позивача зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених у підпунктах «а», «б» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Проте, заявником не надано будь-яких доказів та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Суд також відхиляє доводи заявника про те, що особа позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішення, при розгляді іншої справи, оскільки касаційна скарга не містить їх обґрунтування.

Не наведено в касаційній скарзі скаржником і обґрунтувань щодо винятковості цієї справи для позивача.

Щодо посилання позивача на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що заявник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 вчинив порушення службової дисципліни, дії, що підривають авторитет Національної поліції, невиконання обов`язків поліцейського встановлених пунктами 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2, 4, 6, 13 частини третьої статті 1 розділу 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, пункту 1 розділу 2 «Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 01 листопада 2016 року №1179, вимог пунктів 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР), нехтуванні вимогами керівних вказівок Національної поліції та ГУНП у Волинській області щодо дотримання належної транспортної дисципліни працівниками поліції, які керують службовими або приватними транспортними засобами, що виразилося у вчиненні дій, які містять ознаки адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна) та 122-4 КУпАП (залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні), окрім цього не виконані вимоги пункту 4 статті 40 глави 3 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 91 Закону України «Про Національну поліцію», наказу ГУНП від 25 червня 2021 року №747 «Про затвердження внутрішнього розпорядку дня працівників ГУ НП у Волинській області», наказу НП від 30 липня 2016 року №654 «Про затвердження внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників апарату центрального органу управління поліції», що затверджує внутрішній розпорядок дня поліцейських, державних службовців та працівників апарату центрального органу поліції, керівних вказівок Національної поліції України та ГУНП щодо дотримання законності та службової дисципліни, порушення нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського, що виразилося у порушенні внутрішнього розпорядку дня поліцейського, невиході на службу без поважних причин 14 грудня 2022 року.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, визнав необґрунтованою одну із причин звільнення ОСОБА_1 , що наведена у висновку службового розслідування, а саме щодо порушення внутрішнього розпорядку, відсутність на роботі більше ніж три години, так як така відсутність спричинена поважними причинами, що були відомі керівництву позивача.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факт неявки позивача 14 грудня 2022 року з 08:30 по 13:30 на службі спростовується обставинами його поганого самопочуття та необхідністю відвідин лікаря для проходження відповідного обстеження. Про таку необхідність та можливу відсутність на службі позивач повідомляв свого безпосереднього керівника ОСОБА_2 та це йому було достовірно відомо, згідно його показів у судовому засіданні та письмових пояснень наданих під час службового розслідування. Також вказаний факт (поганого самопочуття) підтверджено і показами свідка ОСОБА_3 .

З іншою частиною висновку службового розслідування, апеляційний суд погодився та зазначив, що, допустивши вчинення адміністративних правопорушень, ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок не сумісний із подальшим проходженням служби в поліції, а його поведінка, в тому числі під час даної події, зокрема вчинення ДТП та втеча з місця пригоди є такою, що не відповідає вимогам, які пред`являються до професійних та моральних якостей поліцейського, та дискредитує звання поліцейського, підриває рівень довіри громадян до Національної поліції України загалом та, зокрема, й авторитет поліцейського як уповноваженої особи центрального органу виконавчої влади, яка служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Поведінка поліцейського має відповідати очікуванню громадськості й забезпечувати довіру суспільства до поліції, не тільки під час виконання службових обов`язків, а й у повсякденному житті. Працівник поліції має усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, стверджувати та відстоювати честь і гідність свого звання, несучи відповідальність перед державою і суспільством та вживати заходів задля підвищення авторитету і позитивної репутації органів поліції.

При цьому суттєвою обставиною, за якої вчинений дисциплінарний проступок, є воєнний стан, коли на поліцейського покладено додаткові повноваження.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №815/4463/17 сформував правову позицію, згідно з якою в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушенням Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №320/3085/20 зазначив, що працівник поліції має чітко усвідомлювати, що займана посада є виявом довіри народу, та повинен стверджувати і відстоювати честь і гідність звання поліцейського, несучи особисту відповідальність перед державою і суспільством. Має вживати заходів на підвищення авторитету та позитивного іміджу органів поліції. В особистій поведінці у службових та позаслужбових стосунках з людьми не допускати проявів жорстокого або принизливого ставлення до людей, бути зразком чесності, тактовності та внутрішньої дисциплінованості, оскільки проходження служби в поліції несумісне з неправомірною поведінкою, ігноруванням вимог Конституції, законів України та Дисциплінарного статуту. Тобто, поліцейський повинен уникати вчинення дій, що підривають довіру та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості, які є несумісними із подальшим проходженням служби.

Вказаної поведінки позивачем у розглядуваному випадку дотримано не було.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Суд враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зуба Василя Васильовича на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі №140/395/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

О.А. Губська

В.Е. Мацедонська