Справа № 460/10149/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 460/10149/23 пров. № А/857/11910/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на окрему ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя(і) у І інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 30 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно з пунктом а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби та деяких інших осіб відповідно до пільгової вислуги, яка становить 27 років 00 місяців 00 днів.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити позивачу пенсію за вислугу років з дати звернення 28 жовтня 2022 року відповідно до пункту а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби та деяких інших осіб відповідно до пільгової вислуги, яка становить 27 років 00 місяців 00 днів.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у справі №460/10149/23 позов ОСОБА_1 було задоволено повністю.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з пунктом а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби та деяких інших осіб відповідно до пільгової вислуги, яка становить 27 років 00 місяців 00 днів.

Зобов`язано відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років з 28 жовтня 2022 року, відповідно до пункту а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби та деяких інших осіб відповідно до пільгової вислуги, яка становить 27 років 00 місяців 00 днів.

Окремою ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року заяву позивача про визнання протиправними дій, суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду у справі №460/10149/23 задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, вчиненні на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/10149/23.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення, у тому числі здійснивши перерахунок та виплату позивачу ОСОБА_1 відповідної пенсії, яка повинна обчислюватися із 26 лютого 2022 року по 28 жовтня 2022 року із належним урахуванням виплат грошового забезпечення, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, зокрема, у розмірі 70 % грошового забезпечення (вислуга років 27 років 00 місяців 00 днів), з урахуванням індексації (індексація базового ОСНП 2023), а також підвищення або надбавки до пенсії (учасник АТО учасник бойових дій ст. 6) та (учасник бойових дій).

Встановлено відповідачу тридцятиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання судового рішення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що всупереч рішенню суду пенсійним органом здійснено обрахунок розміру пенсії ОСОБА_1 без належного урахуванням виплат грошового забезпечення, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення суду відповідачем виконується не в повній мірі, що є перепоною у завершенні судового провадження і в реалізації громадянином його гарантованого Конвенцією "права на справедливий суд".

У апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області просило ухвалу суду від 30 квітня 2024 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви позивача.

У обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд вийшов за межі позову при винесенні окремої ухвали, а саме судом визнано протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі №460/10149/23 щодо зобов`язання здійснити перерахунок та виплату позивачу ОСОБА_1 відповідної пенсії, яка повинна обчислюватися із 26 лютого 2022 року по 28 жовтня 2022 року, із належним урахуванням виплат грошового забезпечення, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зокрема, у розмірі 70% грошового забезпечення (вислуга 27 років 00 місяців 00 днів), з урахуванням індексації (індексація базового ОСНП 2023), а також підвищення або надбавки до пенсії (учасник АТО учасник бойових дій ст. 6) та (учасник бойових дій). Судом безпідставно визнано дії Головного управління протиправними, оскільки позивачу було призначено пенсію.

Також скаржник звертає увагу, що судом неналежно досліджено довідки, що надані Військовою частиною НОМЕР_1 від 07 листопада 2022 року за №3/1363 та Військовою частиною НОМЕР_2 від 08 листопада 2022 року за №110, оскільки вони не містять сум щомісячної додаткової грошової винагороди.

Довідка, яка надана позивачем від 28 березня 2024 року №1716-24-02917, не свідчить про те, що виплачувалась саме щомісячна додаткова грошова винагорода, і саме силова структура, де проходив військову службу позивач, має відомості про виплату цієї щомісячної додаткової грошової винагороди.

Судом зазначене не було досліджено та безпідставно прийнято рішенням і зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області включити те, що не надала в обрахунках і довідках силова структура.

Окрім того зазначає, що судом при розгляді справи не враховано, що заявником зазначено індексацію за 2023 рік, яка також не була предметом розгляду у справі №460/10149/23.

Оскільки виплата на виконання постанови Кабінету Міністрів України №168 проводилась з 01 березня 2023 року, то у Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відсутні підстави включати індексацію до виплати пенсії в 2022 році.

Наголошує, що згідно з позовними вимогами у справі №460/10149/23 предметом розгляду є призначення пенсії, а не проведення перерахунку із щомісячною додатковою грошовою винагородою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити окрему ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення суддею першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

У Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

З метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень, відповідачем на виконання рішення суду, регламентований статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин першої та шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Отже, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України є можливим у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Водночас правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.

Отже, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України є можливим у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.

Апеляційний суд зауважує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звернув увагу на те, що правові норми статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення.

Як слідує з матеріалів справи, судом у справі № 460/10149/23, з урахуванням заявлених позовних вимог та їх правового обґрунтування, вирішувалося питання щодо наявності у позивача права на пенсію за вислугу років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до пільгової вислуги років 27 років.

Обґрунтовуючи підстави для звернення із заявою про визнання протиправними дій, вчинених Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у справі № 460/10149/23, ОСОБА_1 вказує, що відповідачем проведено розрахунок пенсії позивача в порушення періоду обчислення із 26 лютого 2022 року по 28 жовтня2022 року, а також без належного урахування виплат грошового забезпечення, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та призначення підсумок пенсії в розмірі 10810,03 грн, що на думку позивача є протиправним.

Проте питання визначення розміру пенсії позивача судом у цій справі не вирішувалося та оцінка долучених довідок для призначення такої пенсії не надавалась.

Як слідує з матеріалів справи, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у справі № 460/10149/23 виконано відповідно до редакції його резолютивної частини, що судом першої інстанції залишено поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка.

З урахуванням наведеного апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на виконання судового рішення від 29 травня 2023 року у справі №460/10149/23.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду у справі № 460/10149/23.

Отже, у задоволенні заяви позивача, яка подана в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, слід відмовити.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, а отже апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та у задоволенні заяви, яка подана позивачем в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, відмовити.

Керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Окрему ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 460/10149/23 скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, подану в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України у справі № 460/10149/23, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк