Справа № 200/6199/24
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року Справа№200/6199/24

Донецький окружний адміністративний суду у складі головуючого судді Загацької Т.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, м. Слов`янськ, пл.Соборна, 3, ) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області у призначенні одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівнику об`єкта критичної інфраструктури внаслідок військової агресії російської федерації проти України від 26.07.2024;

- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду в Донецькій області прийняти рішення на користь ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, через загибель ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Авдіївка, Донецької області України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , був працівником АТ «Укртелеком», на посаді електромонтера лінійних споруд електрозв`язку та проводного мовлення 5 розряду Цеху телекомунікаційних послуг № 28 Донецької філії ПАТ "Укртелеком" у м. Авдіївка Донецької області, де він, виконуючи посадові обов`язки, загинув через ворожий обстріл 24 жовтня 2014 року. Загибель відбулась під час виконання трудових обов`язків в інтересах свого підприємства, під час пересування до об`єкта обслуговування, перебуваючи при цьому тимчасово в зоні бойових дій, та не виконуючи роботи військового характеру. Комісією визнано, що випадок пов`язаний з виробництвом.

Позивач направила до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області звернення про надання компенсації через загибель батька, працівника критичної інфраструктури у 2014 році в рамках Закону України «Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України». Проте, відповідачем відмовлено у наданні компенсації через відсутність підстав для призначення одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії російської федерації проти України згідно з Законом, який набув чинності 01.05.2023 року.

Позивач вважає, що вказана відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки період з 12.04.2014 до 23.02.2024 є аналогічним по суті проявом збройної агресії російської федерації до України, що створює подібні обставини, а виокремлення періоду лише з 24.02.2024 для громадян України є прямою дискримінацією.

Зазначає, що з точки зору міжнародного права події, які відбувались в Україні до 24.02.2022 року і які відбуваються після 24.02.2022, є збройною агресією щодо України, відмінність полягає лише у масштабності агресивних військових дій. Відповідно, Закон не може захищати одних постраждалих від збройної агресії і при цьому позбавляти цього захисту інших постраждалих, ставлячи громадян в різне становище без розумного та об`єктивного на це обґрунтування, що становить грубе порушення їхніх конституційних прав.

Вважаючи рішення відповідача дискримінаційним та таким, що порушує права на соціальний захист, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 24.09.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області позов не визнано, надано відзив на позовну заяву, за змістом якого просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що 16.07.2024 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області звернулась ОСОБА_1 з заявою про призначення одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівнику об`єкта критичної інфраструктури внаслідок військової агресії російської федерації проти України та відповідачем відмовлено у призначенні такої допомоги.

Вказує, що оскільки нещасний випадок з ОСОБА_2 , відповідно до акту розслідування нещасного випадку, стався ІНФОРМАЦІЯ_1, а Закон № 2980-IX, набрав чинності 01.05.2023, ОСОБА_1 не має право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої Законом № 2980-IX, так як згідно статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області вважає відмову у призначенні одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівнику об`єкта критичної інфраструктури внаслідок військової агресії російської федерації проти України від 26.07.2024 року законною.

Представник позивача надав відповідь на відзив, у якій позивач вважає твердження викладені у відзиві необґрунтованими та просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Посилаючись на рішення Конституційного суду України від 13.05.1997 «Про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22, 243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата)», зазначає, що 58 стаття Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, аналізуючи вищенаведене рішення застосування положень Конституції України при вирішенні спірних правовідносин не порушує, по-перше, 58 статтю Конституції України (не погрожує погіршити існуюче становище заявника), а по друге відповідає статті 8 Конституції України, забезпечуючи принцип Верховенства права.

Також вказує, що відповідач у відзиві посилається лише невідповідність дати загибелі батька позивача, не спростовуючи питання дискримінаційного ставлення до позивача.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 стався нещасний випадок зі смертельним наслідком з ОСОБА_2 , електромонтером лінійних споруд електрозв`язку та проводового мовлення 5 розряду Цеху телекомунікаційних послуг № 28 Донецької філії ПАТ "Укртелеком" у м. Авдіївка Донецької області.

12.11.2014 комісією з проведення спеціального розслідування нещасного випадку складено акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 12.11.2014 №2, який затверджено в.о. начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області 13 листопада 2014 року, за формою Н-1.

16.07.2024 ОСОБА_1 подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області заяву про призначення одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівнику об`єкта критичної інфраструктури внаслідок військової агресії російської федерації проти України.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області №19840-19027/Б-02/8-0500/24 від 26.07.2024 у наданні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відмовлено. Причиною відмови вказано, що відсутність підстави для призначення одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії російської федерації проти України за Законом України від 20.03.2023 №2980-IX "Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, завдану працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії російської федерації проти України", який набув чинності 01.05.2023 (зі змінами). Зазначений Закон України поширюється на осіб, які мають право на призначення і виплату допомоги, якщо шкода життю та здоров`ю завдана внаслідок військової агресії російської федерації проти України в районах проведення після 24.02.2022 воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіударам та іншим збройним нападам у період військової агресії російської федерації проти України. Нещасний випадок з ОСОБА_2 відповідно до акту розслідування нещасного випадку стався в 2014 році.

Вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні зазначеної одноразової грошової допомоги, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю, шкоду працівникам об`єктів критичної інфраструктури, державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України» від 20.03.2023 №2980-ІХ (далі - Закон №2980-ІХ) визначено, що право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю мають особи з числа працівників об`єктів критичної інфраструктури, державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування, які стали особами з інвалідністю у зв`язку з пораненням, каліцтвом, контузією або внаслідок захворювання, пов`язаних з виконанням посадових (службових, професійних) обов`язків у період військової агресії Російської Федерації проти України в районах проведення після 24 лютого 2022 року воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам.

Згідно п.1 ч.2 ст.6 Закону №2980-ІХ право на отримання одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, передбаченої цим Законом, мають також особи, визначені частиною першою статті 1 цього Закону, визнані особами з інвалідністю у період з 24 лютого 2022 року до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.05.2023).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону № 2980-IX, у разі загибелі (смерті) осіб, зазначених у частині першій цієї статті, у зв`язку з пораненням, каліцтвом, контузією або внаслідок захворювання, пов`язаних з виконанням посадових (службових, професійних) обов`язків у період військової агресії Російської Федерації проти України в районах проведення після 24 лютого 2022 року воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам, одноразова грошова допомога за шкоду життю та здоров`ю призначається і виплачується членам їхніх сімей.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 1 Закону № 2980-IX передбачено, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у частині першій цієї статті, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 2980-IX , одноразова грошова допомога за шкоду життю та здоров`ю, на яку має право особа згідно із цим Законом, встановлюється у таких розмірах: у разі загибелі (смерті) - 1 мільйон гривень.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 3 Закону № 2980-IX, одноразова грошова допомога за шкоду життю та здоров`ю призначається і виплачується за рішенням органу, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Визначений Кабінетом Міністрів України орган безоплатно в порядку електронної взаємодії отримує необхідну інформацію від державних органів, які є власниками (розпорядниками, держателями, володільцями, адміністраторами тощо) інформаційних (автоматизованих), інформаційно-комунікаційних, комунікаційних і довідкових систем, реєстрів та банків даних, у тому числі з Єдиного державного демографічного реєстру, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру судових рішень, Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, банку даних про дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, і сім`ї потенційних усиновлювачів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів тощо, про осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги.

Порядок отримання інформації з реєстрів та інформаційних баз даних визначається розпорядником персональних даних, що містяться у відповідних реєстрах або базах даних.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на те, що обставини, що батько позивача - ОСОБА_2 був працівником критичної інфраструктури та те, що нещасний випадок, зі смертельним наслідком пов`язаний з виробництвом та стався у 2014 році та, що смерть потерпілого ОСОБА_2 , сторонами визнаються та не оспорюються.

Відповідно до положень ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо застосування вказаної правової норми неодноразово висловлював у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Виняток із загального правила передбачений частиною 1 статті 58 Конституції України, та поширюється на випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналіз рішень Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення норм статті 58 Конституції України стосовно дії нормативно - правового акту в часі, дає підстави для висновку, що з метою вирішення питання про його поширення на певні правовідносини необхідно з`ясувати: 1) момент виникнення та припинення правовідносин, які в подальшому стали спірними; 2) момент набуття чинності «нового» нормативно-правового акта; 3) наявність або відсутність у новоприйнятому законі окремих його положень, що передбачають особливості його застосування в часі; 4) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Зворотна дія нормативно-правового акта у часі (ex post facto) - це дія нового нормативно - правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

У рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України Конституційний Суд України визначив, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з тим, в ч.2 ст.1 Закону № 2980-IX вказано, що особи, які мають право на одноразову грошову допомогу за шкоду життю та здоров`ю у разі загибелі (смерті) осіб, зазначених у частині першій цієї статті, у зв`язку з пораненням, каліцтвом, контузією або внаслідок захворювання, пов`язаних з виконанням посадових (службових, професійних) обов`язків у період військової агресії Російської Федерації проти України в районах проведення після 24 лютого 2022 року воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися після цієї дати бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам, одноразова грошова допомога за шкоду життю та здоров`ю призначається і виплачується членам їхніх сімей.

Оскільки нещасний випадок зі смертельним наслідком пов`язаний з виробництвом стався з ОСОБА_2 у 2014 році, а Закон № 2980-IX набрав чинності 01.05.2023, враховуючи незворотність дії Закону в часі, відповідачем правомірно відмовлено позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги.

Суд не приймає посилання представника позивача на звуження прав позивача щодо отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з прийняттям Закону № 2980-IX, оскільки Закон № 2980-IX не містить нормативних приписів стосовно пом`якшення або скасовування відповідальності особи.

Стосовно зауваження представника позивача на нелогічність твердження відповідача у відзиві щодо зворотності дії Закону в часі, оскільки Закон № 2980-ІХ набрав чинності 01.05.2023, проте розповсюджується на постраждалих після 24.02.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 «Прикінцеві та перехідні положення» Закон № 2980-ІХ:

1. Цей Закон набирає чинності з першого числа місяця, наступного за місяцем його опублікування.

2. Установити, що:

1) право на отримання одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, передбаченої цим Законом, мають також особи, визначені частиною першою статті 1 цього Закону, визнані особами з інвалідністю у період з 24 лютого 2022 року до набрання чинності цим Законом;

2) право на отримання одноразової грошової допомоги за шкоду життю та здоров`ю, передбаченої цим Законом, мають також особи, визначені частиною третьою статті 1 цього Закону, у разі загибелі (смерті) осіб, визначених частиною другою статті 1 цього Закону, у період з 24 лютого 2022 року до набрання чинності цим Законом.

Отже, Закон № 2980-IX містить правила, які передбачають особливості застосування його норм у часі та поширюють його дію на правовідносини які виникли саме після 24.02.2022, тому зазначені вище доводи представника позивача є безпідставними.

Щодо посилання представника позивача на дискримінаційні дії щодо позивача, суд зазначає наступне.

Окремо суд зазначає, що Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

За визначенням п.2 ч.1 ст.1 Закону № 5207-VI дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до положень ч.3 ст.6 Закону № 5207-VI, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Як видно із абзацу сьомого пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним приписам, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 червня 2023 року у справі №800/582/16, факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого правила закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій ситуації (становищі, стані). Водночас поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема, в Міжнародному пакті про громадянські й політичні права 1966 року (статті 14 і 26), Конвенції (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2 і 7).

За статтею 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини і громадянина користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.24 Конституції України, ст.ст.2, 7 Загальної декларації прав людини, ст.ст.2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.14, ст.1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

Подібний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Суд зауважує, що у спірних правовідносинах не вбачається наявність ознак, якими обумовлено відмінне ставлення до позивача, яке б порушувало його право на виплату одноразової грошової допомоги у порівняно з іншими особами, а відмова у призначенні такої допомоги, згідно чинного законодавства України, не може вважатися проявом дискримінації відносно позивача.

Також не може вважатись дискримінацією застосування щодо позивача закріпленого у Конституції України принципу щодо дії законів та інших нормативно-правових актів в часі.

Підсумовуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки ухвалою суду від 24.09.2024 позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.132, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, м. Слов`янськ, пл.Соборна, 3, ) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Повне судове рішення складено 19.11.2024.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Загацька