Справа № 299/2749/23
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Шумило Н.Б.

05 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 299/2749/23 пров. № А/857/24704/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Нечаєва В.В.

представника апелянта: Радь О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2023 року у справі № 299/2749/23 за адміністративним позовом громадянки рф ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

28.04.2023р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виноградівського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 19.04.2023р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2023р. позов задоволено.

Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 19 квітня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2023р. апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2023 року у справі № 299/2749/23 апеляційний суд скасував та прийняв нову постанову, якою в позові відмовив.

12.09.2024р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу Нечаєва В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2023р. у справі №299/2749/23 скасував, а справу № 299/2749/23 направив до Восьмого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.

Представник апелянта, Радь О.І., в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній зазначених.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Казань, є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорта серія НОМЕР_1 від 24.12.2019р.

Із змісту свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 22.10.2019р., видно, що 10.02.2018р. ОСОБА_3 (громадянин України) уклав шлюб з ОСОБА_4 , (громадянкою росії). Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище: чоловіку - « ОСОБА_5 », дружині « ОСОБА_5 ».

ОСОБА_3 є громадянином України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Королево Виноградівського району Закарпатської області, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_3 , який виданий 06 серпня 2013 року.

Посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_4 видане 31.03.2021р. ОСОБА_1 , громадянці рос., дата закінчення строку дії посвідки 31.03.2022р.

З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи яка видана виконавчим комітетом Королівської селищної ради Закарпатської області видно, що за відомостями Королівської селищної ради, Виноградівського р-ну Закарпатської області місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , а з 17.03.2021р. по теперішній час.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 від 04.02.2022р. 25.01. 2022р. в смт. Королево Берегівського району Закарпатської області народився ОСОБА_6 , його батьками записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1

08.07.2022р. провідним спеціалістом Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Крайняй А.А. відносно ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001029 за ч.1 ст. 203 КУпАП, про те, що 08.07.2022р. в 10:42 за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебуває на території України з порушенням правил перебування. Зокрема, перебуває по посвідці на тимчасове проживання, яка підлягає обміну у зв`язку із закінченням строку дії посвідки, що є порушенням п.19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. N.322. Місце скоєння правопорушення: м.Виноградів. В протоколі зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП. У вказаному протоколі в поясненнях позивач зазначила, що 04.03.2022р. у телефонному режимі зверталася до Головного управління ДМС у Закарпатській області щодо можливості отримання нової посвідки на проживання на території України, але їй повідомлено, що на період воєнного стану оформлення посвідки на тимчасове проживання громадянам російської федерації не розглядаються.

08.07.2022р. заступник начальника відділу Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Порохнюк Я.Р. прийняв постанову про накладення адміністративного стягнення, серія ПН МЗК №001042, якою на підставі ч.1 ст.203 КУпАП накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 5100,00 грн.

Крім того, із змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001030 від 08.07.2022р. який складений провідним спеціалістом Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Крайняй А.А. видно, що такий складено відносно ОСОБА_3 за ст.205 КУпАП. При цьому, постановою про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001043 від 08.07.2022р., постановлено відповідно до ст.205 КУпАП застосувати до ОСОБА_3 попередження .

19.04.2023р. провідним спеціалістом Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Крайняй А.А. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001297 за ч.1 ст.203 КУпАП, про те, що 19.04.2023р. в 10:59 за адресою: АДРЕСА_2 . 19.04.2023р. в м.Виноградів виявлено гр .російської федерацї ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебуває на території України з порушенням правил перебування. Зокрема, після закінчення 31.03.2022р. терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 , в 7 - ми денний строк - не зняла з реєстрації своє місце проживання в Україні, не здала посвідку до органів/підрозділів ДМС України та не вибула з України, що є порушенням положень п.67 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018р. Протокол містить роз`яснення змісту ст.63 Конституції України а також права і обов`язки передбачені ст.268 КУпАП, який підписаний ОСОБА_1

19.04.2023р. начальник Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Осташ А.В., відносно ОСОБА_1 виніс Постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН НОМЕР_6 за ч.1 ст.203 КУпАП, та наклав адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. Вказаний штраф сплачено позивачем 20.04.2023р., що підтверджується копією квитанції 262105691.

Також, 19.04.2023р. заступник начальника Виноградівського відділу Головного управління ДМС у Закарпатській області Порохнюк Я.Я. за результатами розгляду матеріалів щодо громадянки ОСОБА_1 прийняв оскаржене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке затверджено начальником Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області ОСОБА_8 . У вказаному рішенні встановлено, що 19.04.2023р. у м. Виноградів виявлено громадянку російської федерації на ім?я - ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебуває на території України з порушенням встановлених законодавством України правил перебування. Зокрема, після закінчення 31.03.2022р. терміну дії Посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_7 , в 7-ми денний строк - не зняла з реєстрації місце проживання в Україні, не здала посвідку до органів/підрозділів ДМС України та не вибула з України, що є порушенням положень п.67 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №322.

Працівниками Виноградівського відділу Головного управління ДМС у Закарпатській області за порушення правил перебування в Україні громадянку російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.203 КУпАП.

Громадянка російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 у своєму поясненні зазначає, що не зняла з реєстрації своє місце проживання в Україні, не здала посвідку до органів/підрозділів ДМС України та не вибула з України в 7-ми денний термін після дати закінчення терміну дії Посвідки на тимчасове проживання в Україні N800238657, тому, що чекала можливість подати документи для обміну посвідки. Проте, що у неї була можливість подати документи для обміну посвідки на тимчасове проживання у період з 09.11.2022р. - 08.12.2022р. (включно), відповідно до п.2, п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 р. N1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», вона не знала, оскільки зверталася з приводу обміну посвідки у березні 2022 року, але на той час питання надання послуг громадянам російської федерації ще не було вирішене.

Громадянка російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 не заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, визнає свою вину та з огляду на всі обставини, Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області вважає, що підстав для подальшого законного перебування на території України в позивача немає. Тому, з метою забезпечення виконання положень ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_1 , 13.02.1997 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 18.05.2023р.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що суб`єкт владних повноважень під час прийняття оспорюваного рішення не дотримав вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не з`ясував усіх дійсних обставин, не навів належних обґрунтувань під час прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оспорюване рішення прийнято без дотримання принципу обґрунтованості, пропорційності, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В ст.26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен бути якісним, для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдаватися до заходів, які вплинуть на їхні конвенційні права (рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (заява № 1365/07, п.39), «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11, п.170).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому, їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці ( рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996р. (заява №17862/91, п.31-п.32), «Вєренцов проти України» від 11.04.2013р. (заява № 20372/11, п.65).

Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011р. №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в України, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п.18 ч.1 ст.1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на тимчасове проживання-це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстав для тимчасового проживання в України.

В п.14 ст.1 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» видно, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

У відповідності до ч.1, ч.3 ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави

ч.1, ч.3 ст.9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Із змісту ст.15, ст.16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" видно, що в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону.

ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" регламентує порядок добровільного повернення іноземців та осіб без громадянства, а ст.26 цього закону примусове повернення іноземців та осіб без громадянства.

В п.2 ст.25 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" видно, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

ч.1 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок № 322).

Згідно п.1 Порядку № 322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

В п.16, п.17 Порядку № 322 передбачено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

Відповідно до п.67 Порядку № 322 після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (далі - Інструкція № 353/271/150) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

В п.5 розділу I вказаної Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

-дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

-дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

-якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

-затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За приписами п.3, п.5, п.10 розділу II Інструкції № 353/271/150 у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Із змісту постанови від 28 лютого 2022 року № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» видно, що Кабінет Міністрів України постановив: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Постановою Уряду від 21 жовтня 2022 року № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що:

-посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування;

-іноземці або особи без громадянства, крім громадян російської федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2022 року № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (далі Постанова №1232) установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам російської федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:

-розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

-у разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Водночас, згідно п.2 цієї постанови Уряду зазначені у п.1 цієї постанови обмеження не поширюються на:

-осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені п.п.4, 6 та 9 ч.2, п.1, п.2 та п.4 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію»;

-осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб;

-осіб, що звернулися із заявами про продовження строку перебування в інших випадках, крім передбачених абзацами другим та третім цього пункту, якщо рішення за такими заявами приймаються Головою Державної міграційної служби або його заступниками.

Особи, зазначені в абз.3 п.2 цієї постанови, повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності цією постановою (п.3 постанови № 1232).

При вирішенні справ про примусове повернення до країни походження іноземця, суди повинні враховувати положення ст.9, ст.29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що із пояснень ОСОБА_1 чітко видно, що вона та її чоловік ОСОБА_3 у встановлені законом строки, на початку березня 2022 року, неодноразово зверталися до уповноваженого органу УДМС з приводу продовження дії посвідки на тимчасове проживання. Проте, в усному порядку їм роз`яснено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №165 "Про зупинення строків надання адміністративний послуг та видачі документів дозвільного характеру", зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні.

Отже, закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 припало на введення в Україні режиму воєнного стану. З огляду на що питання обміну посвідок іноземця та особам без громадянства характеризуються певними особливостями.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

ч.1 ст.20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.

п.3 цього Указу постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30- 34, 38, 39, 41- 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Таким чином, у період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантовані права, визначені ст.33 Конституції України, якою передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

28 лютого 2022 року Уряд прийняв постанову №165 "Про зупинення строків надання адміністративний послуг та видачі документів дозвільного характеру", якою зупинив строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні.

21 жовтня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено» № 1202, якою установив, що посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування.

Колегія суддів встановила, що після 31 березня 2022 року ОСОБА_10 перебувала на території України без законних підстав, однак звернутися з відповідною заявою про продовження дії посвідки на тимчасове проживання не мала можливості, оскільки з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року були зупинені строки надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.

Отже, позивач опинилася у ситуації правової невизначеності, оскільки звернувшись у межах строку перебування в Україні до органу міграційної служби з бажанням легалізувати своє положення, отримала усну відмову з огляду на не врегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, що фактично позбавило її можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну, що не спростував апелянт.

В матеріалах справи наявна характеристика №04-08/772 від 26.04.2023р. на громадянку ОСОБА_1 , яка видана Королівською селищною радою, із змісту якої видно, що позивач проживає в селищі Королево, за час проживання показала себе з позитивної сторони, одружена, має сина якому приділяє належну увагу, знаходиться в декретній відпустці, в сім`ї відносини хороші.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта також і на той факт, що ОСОБА_1 з 2018 року перебуває в шлюбі з громадянином України, виховує малолітню дитину 2022 року народження, має усталені сімейні зв`язки, за місцем реєстрації характеризується позитивно.

Крім того, чоловік позивача ОСОБА_3 , солдат призваний під час мобілізації та на даний час перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_8 , що підтверджується довідкою№ 7944 від 18.05.2024р.

Тобто, в межах спірних правовідносин порушення позивачем Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено непереборними обставинами, а неможливість продовження строку перебування позивача на території України після 31.03.2022р. обумовлена зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру. Дії ОСОБА_1 не суперечили інтересам забезпечення національної безпеки, громадського порядку, здоров`я та прав інтересів громадян України.

У відповідності до ч.15 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Тобто, позивач не позбавлена можливості звернутися до відповідного підрозділу ДМС із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання. Однак, наявність оскаржуваного рішення про примусове повернення перешкоджає останній в реалізації цього права.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 не може повернутись до російської федерації через її політичні погляди та осуд військової агресії російської федерації, за що там їй загрожує ув`язнення чи смерть, що не спростував апелянт.

ч.2 ст.51 Конституції України встановлено що, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

В ст.4 Сімейного кодексу України видно, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім і. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.

ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України, передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст.291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, необхідно зазначити що відносини позивача з членами її сім`ї, зокрема, дітьми, складають «сімейне життя» для цілей застосування ст.8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунез проти Норвегії») від 28 червня 2011 року (заява №55597/09).

Із змісту Декларації ООН прав дитини (20.11.1959р.), видно, що дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст.8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою.

Верховний Суд у Постанові від 15.07.2019р. у справі №303/5220/16-а, аналізуючи фактичні дані по справі на предмет їх відповідності ст.8 Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини дійшов висновків, що примусове повернення іноземця до країни походження вочевидь не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави України і порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить втручання до сімейного життя подружжя та дітей, які будуть розлученими одне з одним.

Крім того, у Постанові Верховного Суду від 18.06.2020р. у справі 758/13408/18, суд дійшов висновків, що оскільки міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення належним чином не з`ясувала Факту наявності у позивача малолітніх дітей, які проживають, здобувають освіту в Україні, не взяла до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняла рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не врахував всі обставини та не надав достатніх обґрунтувань для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження, що суперечить принципу обґрунтованості та пропорційності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. Тому відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області залишити без задоволення, а Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2023 року у справі № 299/2749/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
У зв`язку із перебуванням головуючого судді Бруновської Н.В. в період з 13.11.2024р. по 15.11.2024р. включно у відрядженні та у зв`язку із проходженням суддею Шавель Р.М. з 11.11.2024р. по 15.11.2024р. включно підвищення кваліфікації без відбуття у відрядження, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 18.11.2024р.