Справа № 380/23336/24
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань забезпечення позову

18 листопада 2024 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові заяву представника позивача про забезпечення позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову комісії при ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абз.12 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», викладену у повідомленні №8236-1 від 12.08.2024 року голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ;

- зобов`язати комісію при ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву від 02.08.2024 року з проханням оформити позивачу у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, довідку про відстрочку на військову службу під час мобілізації на підставі п.12 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати комісію при ІНФОРМАЦІЯ_1 надати позивачу мотивоване рішення за наслідками розгляду вищевказаної заяви від 02.08.2024 року, а саме оформити позивачу у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, довідку про відстрочку на військову службу під час мобілізації на підставі п.12 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Одночасно з позовною заявою подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби та вчиняти відносно ОСОБА_1 інші дії, спрямовані на мобілізацію та призов на військову службу, до набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування заяви посилається на те, що позивач є тією особою, яка має право на відстрочку відповідно до п.12 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема є військовозобов`язаним, який має дружину ОСОБА_3 (до укладення шлюбу ОСОБА_4 ) з числа осіб з інвалідністю III групи, за наявності у такої церебрального паралічу та інших паралітичних синдромів, що підтверджується довідкою серії 10 ААА №819970 від 28.09.2011 року до огляду МСЕК (видається особі з інвалідністю) ОСОБА_4 , індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю ОСОБА_3 від 16.02.2024 року та медичним висновком ЛКК №152/173 від 01.08.2024 року щодо ОСОБА_3 , а відмова комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 в наданні позивачу відстрочки на військову службу під час мобілізації на підставі п.12 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» через те, що згідно наданих позивачем документів для надання відстрочки у п.12 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відсутній перелік хворіб, які надають позивачу право на відстрочку, є протиправною та необґрунтованою. Відтак, наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваних дій комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 , що призвело до порушення законодавчо встановленого права позивача. Крім того, вказав, що за колом осіб надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації стосується тільки військовозобов`язаних. В свою чергу, звільнення з військової служби стосується військовослужбовців, тобто осіб, які проходять військову службу. У зв`язку із чим, зауважив, що у разі, якщо позивача буде призвано на військову службу під час мобілізації, то він автоматично втратить статус військовозобов`язаної особи і набуде статусу військовослужбовця, а відповідач, як наслідок, втратить право приймати рішення про надання чи не надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Відтак, забезпечення позову у виді заборони відповідачу вчиняти певні дії буде належним, спів мірним, відповідатиме зазначеним обставинам справи та забезпечить ефективний захист прав позивача, а у разі невжиття зазначених заходів забезпечення даного позову, може бути утруднено виконання законного рішення суду по справі внаслідок призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Постановляючи ухвалу, суд враховує наступне.

За правилами ч.1 ст.154 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб

Вимоги щодо змісту і форми заяви про забезпечення позову встановлено ст.152 Кодексу адміністративного судочинства України, у відповідності до ч.1 якої така заява, серед іншого, повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними. Так само суд повинен навести підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні.

Як видно з матеріалів позовної заяви, спірні у цій справі правовідносини стосуються відмови ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні заявнику відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до п.12 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з підстав відсутності переліку хвороб, який надає право на відстрочку.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.1 ст.1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України «Про оборону України», громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Положеннями ч.3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24.02.2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено режим воєнного стану, який триває і дотепер.

Таким чином, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в період дії воєнного стану свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, як і дії відповідних державних органів щодо забезпечення виконання відповідних завдань, урегульовані законом, а тому, за загальним правилом, не вважаються безпідставними.

Водночас, як на ключову обставину необхідності вжиття заходів забезпечення позову, представник позивача посилається на те, що дії відповідача в частині відмови у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на її переконання, є протиправними.

Разом з тим, суд зауважує, що на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність ознак протиправності оскаржуваних дій суб`єкта владних повноважень, оскільки встановлення ознак їх протиправності є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.

Так, розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду. Тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи не вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення (дії) чи бездіяльність є очевидно протиправними і, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Щодо наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваних дій (рішення) та порушення такими діями (рішеннями) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 року у справі №826/14303/ 18, від 12.02.2020 року у справі №640/17408/19 та від 27.02.2020 року у справі №640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваних дій (рішення) та порушення ними прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, оскільки, як вже наголошувалося вище, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті.

Більше того, суд зауважує, що очевидна протиправність дій (рішень) суб`єкта владних повноважень - це вчинення (прийняття) ним таких дій (рішень), які взагалі не передбачені законодавством України, або вчинення (прийняття) дій (рішень) суб`єктами, які не наділені компетенцією у відповідній сфері. Натомість, у спірному випадку, рішення, яке прийняте відповідачем, є наслідком реалізації його повноважень відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Також, як на іншу обставину необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник посилається на те, що у разі призову на військову службу незворотньо зміниться його правовий статус, після чого не можливо буде реалізувати право на відстрочку.

Однак такі доводи заявника не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях. Крім того, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно можуть бути порушені в майбутньому.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.09.2019 року у справі №826/13306/18.

В той же час, заявником не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач вживає заходів, спрямованих на призов позивача на військову службу під час мобілізації, як і не надано доказів на підтвердження факту того, що останній в подальшому буде призваний для проходження військової служби за мобілізацією.

Отже, відсутні підстави і для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі позивача, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову.

До всього, суд враховує, що відмова відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не є наслідком того, що такий безальтернативно буде призваний на військову службу.

Суд вважає за необхідне зазначити, що право особи на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації визначено ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та реалізовується в затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №560).

Згідно з п.63 Порядку №560, військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

У разі ухвалення комісією рішення про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаний, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, направляється на медичний огляд для визначення придатності до військової служби.

Тобто, сам факт прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні відстрочки має наслідком направлення позивача на медичний огляд, а не, власне, самого призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Проте доказів наявності навіть такої обставини (направлення позивача на медичний огляд) матеріали справи не містять.

За наведених обставин, суд вважає, що поданими доказами не підтверджуються доводи заявника про вірогідність на цей час набуття ним статусу військовослужбовця у зв`язку із призовом на військову службу, а, отже, й факту очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам такими діями відповідача наразі судом не встановлено.

Водночас, якщо виходити із припущень заявника щодо негативних для нього наслідків у вигляді призову на військову службу під час мобілізації, то суд не погоджується із твердженнями про незворотність таких наслідків, адже положеннями ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено можливість звільнення військовослужбовців з військової служби, в тому числі під час дії воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд приходить висновку, що представником позивача не доведено необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, з урахуванням положень ч.2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії слід відмовити.

При цьому, суд роз`яснює, що заявник не позбавлений можливості ініціювати питання перед судом про доцільність забезпечення його позову на будь-якій стадії розгляду справи у разі встановлення відповідних підстав для цього.

У відповідності до Закону України «Про судовий збір», підстави для повернення судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст.150-154, 243, 248, 250, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо направлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби та вчиняти відносно ОСОБА_1 інші дії, спрямовані на мобілізацію та призов на військову службу, до набрання рішенням законної сили відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Ланкевич А.З.