Справа № 240/18436/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/18436/24

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі відповідач 1, ГУ ПФУ у м. Києві) у призначенні пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Житомирській області) призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 22 травня 2024 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 травня 2024 року звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 1 пункту 1 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, у призначенні пенсії відмовлено, оскільки не підтверджено факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки до 01 січня 1993 року. Таку відмову позивач уважає протиправною, оскільки серед долучених до заяви про призначення пенсії документів подала посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, яке зазначений факт підтверджує належним чином.

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

17 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач 1 просить у задоволенні позову відмовити. Указує, що у зв`язку з тим, що позивач не підтвердив проживання у зоні 3 роки станом на 01 січня 1993 року, відповідач 1 не має підстав для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

22 жовтня 2024 року відповідач 1 подав до суду завірену копію пенсії справи позивача.

Також, 28 жовтня 2024 року відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що згідно з наданим посвідченням, серія НОМЕР_1 від 21 червня 2023 року, позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Позивачем надано довідки: - від 08 квітня 2024 року №98/18-13, яка видана виконавчим комітетом Коростенської міської ради Житомирської області, де зазначено, що особа постійно проживала та була зареєстрована з 26 квітня 1986 року по 10 грудня 2003 року на території зони посиленого радіологічного контролю, а саме с. Стремигород Коростенського району Житомирської області; - від 12 квітня 2024 року №1101, яка видана виконавчим комітетом Коростенської міської ради Житомирської області, де зазначено, що особа постійно проживає та зареєстрована з 12 лютого 2004 року по теперішній час на території зони гарантованого добровільного відселення, а саме м. Коростень Житомирської області. За доданими документами не зараховано до періоду проживання на територіях радіоактивного забруднення період проходження військової служби з 29 жовтня 1987 року по 29 листопада 1989 року, згідно військового квитка серії НОМЕР_2 від 29 жовтня 1987 року, оскільки відсутня інформація про місце розташування військової частини. Згідно наданих документів станом на 01 січня 1993 року підтверджений період проживання з 18 липня 1987 року по 28 жовтня 1987 року, з 30 листопада 1989 року по 31 грудня 1992 року у зоні посиленого радіологічного контролю, який становить 3 роки 4 місяці 11 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 5 років відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Довідку від 11 липня 2023 року №2259 про період навчання Бабиницькому середньому професійно-технічному училищі №39 з 01 вересня 1984 року по 17 липня 1987 року в зоні гарантованого добровільного відселення с. Бабиничі Народицького району Житомирської області не взято до уваги, оскільки довідки навчальних закладів не передбачені абзацами 5, 6 підпункту 7 пункту 2.1 Порядку №22-1 щодо визначення факту проживання на забрудненій території. Виходячи з цього станом на 01 січня 1993 року відсутні періоди проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення. Оскільки наданими позивачем документами не підтверджено постійне проживання/роботу у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) упродовж не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року, тому підстави для застосування до особи положень статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні. Також звертає увагу, що сумування періодів проживання в різних зонах радіоактивного забруднення вказаним Законом не передбачено.

29 жовтня 2024 року відповідач 2 подав до суду завірену копію пенсії справи позивача.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії Серії НОМЕР_1 .

22 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом із зазначеною заявою позивач серед іншого подав, зокрема, копію посвідчення Серії НОМЕР_1 .

Також додав довідку від 11 липня 2023 року №2259 про період навчання в Бабиницькому середньому професійно-технічному училищі №39 з 01 вересня 1984 року по 17 липня 1987 року в зоні гарантованого добровільного відселення с. Бабиничі Народицького району Житомирської області

Рішенням ГУ ПФУ у м. Києві №04 від 29 травня 2024 року відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, оскільки не підтверджено проживання у зоні 3 роки станом на 01 січня 1993 року. Не враховано період навчання з 01 вересня 1984 року по 17 липня 1987 року, оскільки довідка від 11 липня 2023 року №2259 видана на підставі диплому, а не наказів по навчальному закладу. Диплом не надано.

Листом від 30 травня 2024 року №0600-0211-8/68572 відповідач 2 повідомив позивача про прийняте відповідачем 1 рішення.

Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до частини 1 статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.

Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави».

У рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи частини 2 статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №796-ХІІ).

Згідно із статтею 9 цього Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.

Статтею 55 Закону України №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Приписами пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи:

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку передбачено 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац 5);

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років зменшення віку передбачено на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років (абзац 6).

*Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи або ж щонайменше 4 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 чи 3 роки проживання, роботи.

Водночас застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 років або ж 4 років для відповідної зони.

Як убачається із довідки від 08 квітня 2024 року №98/18-13, яка видана виконавчим комітетом Коростенської міської ради Житомирської області, позивач постійно проживав та був зареєстрована з 26 квітня 1986 року по 10 грудня 2003 року на території зони посиленого радіологічного контролю, а саме с. Стремигород Коростенського району Житомирської області.

Також позивачем надано довідку Овруцького професійного ліцею від 11 липня 2023 року №2259 про те, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1984 року по 17 липня 1987 року навчався у Середньому професійно-технічному училищі №39 с. Бабиничі Народицького району Житомирської області.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23 липня 1991 року №106 с. Бабиничі Народицького району Житомирської області належить до зони гарантованого добровільного відселення.

За результатами аналізу названих документів суд приходить до висновку, що у період з 26 квітня по 31 липня 1986 року позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, а у період з 18 липня 1987 року по 31 грудня 1992 року у зоні посиленого радіологічного контролю.

При цьому оскільки наведені вище положення Закону України №976-ХІІ не передбачають об`єднання періодів проживання в різних зонах радіоактивного забруднення для підтвердження права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, суд приходить до висновку, що для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII позивач має підтвердити проживання в зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років до 31 грудня 1993 року або згідно абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України №796-XII проживання в зоні посиленого радіологічного контролю з 26 квітня по 31 липня 1986 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі 240/7695/19.

Однак такі обставини наданими позивачем документами не підтверджені.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно приписів статті 55 Закону України №796-XII є правомірним.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі довели, що діяли в межах повноважень та в спосіб, передбачений законом, а тому позов не підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

20.11.24