Справа № 300/801/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/801/24 пров. № А/857/9421/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року (головуючий суддя Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 06.09.2023 №43 про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 : до загального та спеціального страхового стажу роботу у Надвірнянській центральній районній лікарні з 01.01.2005 по 01.05.2005 на посаді завідувача ФАП с. Лоєва; до загального страхового стажу роботу у КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянської районної ради з 01.04.2020 по 31.05.2020 на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення Надвірнянської ЦРЛ; до спеціального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років роботу у КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянської районної ради, яку позивач виконувала у період з 10.10.2017 по 19.01.2021 на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення Надвірнянської ЦРЛ і розрахувати даний стаж у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону №1788-ХІІ; до спеціального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років роботу у «Центрі щелепно-лицевої діагностики», яку позивач виконувала у період з 20.01.2021 по 31.12.2022 на посаді рентгенлаборанта рентгенологічного кабінету;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати з 29.08.2023 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 06.09.2023 №43 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України області в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49000) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ):

- до загального та спеціального страхового стажу роботу у КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради з 01.01.2005 по 01.05.2005 на посаді завідувача ФАП с. Лоєва;

- до загального та спеціального страхового стажу роботу у КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради з 01.04.2020 по 31.05.2020 на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення;

- до спеціального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років роботу у КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради, яку позивач виконувала у період з 10.10.2017 по 19.01.2021 на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення і розрахувати даний стаж у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону №1788-ХІІ.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України області в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49000) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 29.08.2023 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) частину сплаченого нею судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що законодавством не передбачено підстави для: зарахування до спеціального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, роботу позивача в період з 10.10.2017 по 19.01.2021 у КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянської районної ради на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення Надвірнянської ЦРЛ; для обчислення даного стажу у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону №1788-ХІІ - оскільки відповідно до ст. 60 Закону №1788-ХІІ робота у закладах охорони здоров`я зараховується до стажу у подвійному розмірі до 31.12.2003, тобто дія цієї норми не поширюється на працівників, які продовжували працювати у закладах відділень охорони здоров`я після набрання чинності цим Законом.

Зазначає, що пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку, якщо на 01.04.2015 стаж складає не менше 25 років на зазначеній роботі, на 01.01.2016 не менше 25 років 6 місяців на зазначеній роботі, на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців на зазначеній роботі. Позивач такого стажу не має.

Вважає, що дії органів Пенсійного фонду України відповідають вимогам частини другої статті 19 Конституції України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до копії паспорта громадянина України, виданого 29.04.2004, який міститься у матеріалах справи, народилася 18.06.1984 (а.с. 5-7).

29.08.2023, досягнувши 39-річного віку, позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ).

Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

За результатами розгляду поданих позивачем до заяви документів відповідачем згідно рішення від 06.09.2023 №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії на підставі п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ. У рішенні відповідач зазначив, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку, якщо на 01.04.2015 стаж складає не менше 25 років на зазначеній роботі, на 01.01.2016 не менше 25 років 6 місяців на зазначеній роботі, на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців на зазначеній роботі. Водночас, страховий стаж особи становить 19 років 10 місяців 28 днів, спеціальний стаж на 11.10.2017 становить 19 років 6 місяців 4 дні (а.с. 18).

Отже, причиною відмови у призначенні пенсії позивачу стала відсутність необхідного стажу за вислугу років.

Надалі, позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із зверненням про зарахування спірних періодів, за результатами якого третьою особою листом від 27.10.2023 №10173-9583/Н-02/8-0900/23 повідомлено, зокрема, що:

до загального стажу роботи ОСОБА_1 не враховано період карантину з 01.04.2020 по 31.05.2020 у Комунальному некомерційному підприємстві «Надвірнянська центральна районна лікарня» Надвірнянської районної ради (надалі КНП «Надвірнянська ЦРЛ») на посаді старша медична сестра інфекційного відділення Надвірнянської ЦРЛ, оскільки Надвірнянською ЦРЛ за вказані два місяці не було сплачено страхові внески;

період роботи з 01.04.2004 по 16.10.2011 становить 7 років 2 місяці 25 днів страхового стажу (зараховано за даними персоніфікованою обліку) і 7 років 6 місяців 16 днів стажу за вислугу років (зараховано за даними трудової книжки). В роздруківці стажу, долученої ОСОБА_1 до звернення, не вказано тривалість стажу за вислугу років;

стаття 60 Закону №1788-ХІІ передбачає подвійне обчислення стажу за роботу в окремих медичних закладах і відділеннях (психіатричних, інфекційних, реанімаційних тощо). Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що було чинним раніше, за періоди роботи після 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років;

провівши умовний розрахунок стажу ОСОБА_1 , зарахувавши вислугу років по 31.12.2022 (із врахуванням норм ст. 60 Закону №1788-ХІІ), страховий стаж і стаж за вислугу років не змінився (а.с. 19-21).

Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 06.09.2023 №43 про відмову позивачу у призначенні пенсії, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Водночас, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (надалі Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з ст. 51 Закону №1788-ХІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною 1 статті 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 №213-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (надалі Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (надалі Закон №911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і, доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим. Так, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

З прийняттям Закону №213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ, у відновленій редакції, після рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Судом вірно зауважено, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04.06.2019 №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом №1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Відтак вірним є висновок суду першої інстанції, що на день звернення 29.08.2023 ОСОБА_1 до пенсійного органу, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Згідно матеріалів справи, вік позивача в даному випадку не є спірним, а також відсутній спір між сторонами щодо перебування позивача на посадах у закладі охорони здоров`я, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ. Водночас, спірним є кількість здобутого позивачем страхового стажу.

Разом з тим, згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як передбачено статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).

Як передбачено пунктом 1 Порядку№637, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічні норми містяться і в Постанові №22-1, відповідно до п. 2.1 якої передбачено, що документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка, а у разі її відсутності чи відповідних записів у ній, підтвердження трудового стажу здійснюється згідно Порядку №637, зокрема, шляхом надання уточнюючих довідок.

Як встановлено судом із записів трудової книжки позивача серія НОМЕР_2 від 01.04.2004 (а.с. 9-14):

01.04.2004 ОСОБА_1 на підставі наказу №12-к прийнята у Надвірнянську центральну районну лікарню (згодом) на посаду завідувача ФАП с. Лоєва (запис 1);

17.10.2011 ОСОБА_1 на підставі наказу №123-к переведена на посаду старшої медичної сестри інфекційного відділення ЦРЛ (запис 2);

15.06.2019 Надвірнянську центральну районну лікарню реорганізовано у КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської районної ради (запис 3);

05.01.2021 КНП «Надвірнянська ЦРЛ» змінило назву на КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради (запис 4);

19.01.2021 ОСОБА_1 на підставі наказу №9-о/с звільнена з роботи за згодою сторін (запис 5);

21.11.2018 ОСОБА_1 на підставі наказу №21 прийнята на посаду медичної сестри рентгенологічного кабінету «Центру щелепно-лицевої діагностики» на 0,5 ставки за сумісництвом (запис 6);

27.12.2018 ОСОБА_1 на підставі наказу №24 переведена на посаду рентгенлаборанта рентгенологічного кабінету «Центру щелепно-лицевої діагностики» на 0,5 ставки за сумісництвом (запис 7);

18.01.2021 (тобто після звільнення з КНП «Надвірнянська ЦРЛ» міської ради) ОСОБА_1 на підставі наказу №46 переведена на посаду рентгенлаборанта рентгенологічного кабінету «Центру щелепно-лицевої діагностики» (основне місце роботи) на 1,0 ставки (запис 8);

31.12.2022 ОСОБА_1 на підставі наказу №68 звільнена з роботи за згодою сторін (запис 9).

Суд констатує, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці ОСОБА_1 немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Крім того, факт роботи у спірні періоди підтверджується довідкою, виданою КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради від 09.11.2022 за №162, яка була надана також відповідачу разом із заявою про призначення пенсії. Так, згідно вказаної довідки підтверджено, що позивач працювала:

на посаді завідувача ФАП с. Лоєва ЦРЛ Надвірнянського району з 01.04.2004 по 16.10.2011;

на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення ЦРЛ Надвірнянського району з 17.10.2011 по 19.01.2021 (а.с. 16).

Тобто, як правильно зазначив суд, записи трудової книжки повністю співпадають із відомостями довідки від 09.11.2022 за №162, а тому враховуючи вищевикладене, суд вірно вважав протиправними дії відповідача щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи у КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради, а саме:

з 01.01.2005 по 01.05.2005 на посаді завідувача ФАП с. Лоєва (загального та спеціального страхового стажу роботу);

з 01.04.2020 по 31.05.2020 на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення (до загального та спеціального страхового стажу).

з 10.10.2017 по 19.01.2021 на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення у подвійному розмірі.

Разом з тим, згідно з ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Як передбачено ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III, інфекційні хвороби це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Вимогами статті 7 Закону №1645-III визначено, що лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому порядку на приватній власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Як встановлено судом, при зверненні до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за призначенням пенсії, надавались документи на підтвердження роботи позивача на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради, зокрема у спірний період з 10.10.2017 по 19.01.2021.

Більше того, судом правильно зазначено, що не є спірним факт віднесення КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради до закладу охорони здоров`я, робота в якому, зокрема на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення, дає право на пенсію за вислугу років. Так, пенсійний орган заперечує проти подвійного зарахування стажу лише з підстав набрання чинності 01.01.2004 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який не містить положень, аналогічних ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Судом вірно зазначено, що на момент виникнення спірних правовідносин стаття 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною. Стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

З аналізу положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV слідує, що вказаний Закон не зупиняє дію норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №462/1713/17, від 23.01.2019 по справі № 485/103/17, від 04.12.2019 по справі №689/872/17.

Також, у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.

За таких підстав, доводи пенсійного органу щодо того, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоди роботи на посаді старшої медичної сестри інфекційного відділення КНП «Надвірнянська ЦРЛ» Надвірнянської міської ради з 10.10.2017 по 19.01.2021, суд підставно вважав необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 29.08.2023 про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі №300/801/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула