Справа № 420/24869/24
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, за результатом розгляду якого, позивач просить суд:

Визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1034 о/с від 04 липня 2024 року в частині призначення капітана поліції ОСОБА_1 (0042127) інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, звільнивши його з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Поновити капітана поліції ОСОБА_1 (0042127) на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що наказом № 1034 о/с від 04 липня 2024 року капітана поліції ОСОБА_1 (0042127) призначено інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, звільнивши його з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Одеській області. ОСОБА_1 з наказом не погоджується та зазначає, що ЗУ «Про Національну поліцію» не визначає та не розкриває понять «переміщення» та «переведення», на відміну від Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Приписами ст. 32 КЗпП України визначено, що переведення працівника на іншу роботу в іншу місцевість допускається лише за згодою працівника. Також, позивач зазначає, що він здійснює догляд за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю 2 групи.

Ухвалою суду від 12.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

02.09.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який ГУ НП в Одеській області позовні вимоги не визнає. Представник відповідача зазначає, що Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про внесення змін до законів України Про Національну поліцію та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2123-IX. Вказаним Законом частину 8 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» доповнено абзацом 2 такого змісту: "Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади". Тобто, з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі, під час дії воєнного стану, було встановлено для поліцейських обов`язок проходження служби там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника поліції. Представник відповідача зазначає, що серед підстав для переміщення поліцейських на рівнозначні посади п. 2 ч. 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» безпосередньо виділяє лише одну підставу для такого переміщення, яка враховує побажання поліцейського, а саме: переміщення за ініціативою поліцейського. В інших випадках підставою переміщення визначено певні обставини або рішення керівних органів, настання (прийняття) які не залежать від волі поліцейського, у тому числі, переміщення для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби. Представник відповідача наголошує на тому, що позивача переміщено на рівнозначну, посаду, а наявність родичів і їх стан здоров`я не впливає на процедуру переміщення/переведення або звільнення поліцейського зі служби.

06.09.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позов. В якій представник позивача вказує на те, що матеріали справи не містять доказів того, що з прийняттям оскаржуваного наказу служба позивача є більш ефективною, щодо доцільності та необхідності переміщення саме позивача на вказану посаду.

19.09.2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позов, в якому представник відповідача зазначає, що сторона позивача безпідставно та помилково посилається на норми КЗпП України.

Ухвалою суду від 07.10.2024 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 18.11.2024 року провадження у справі поновлено.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками справи докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Відповідно до доповідної записки заступника начальника Головного управління О. Мірошниченко від 03.07.2024 року за вих. № 9/8652 на адресу начальника ГУНП в Одеській області Івана Жука та подання заступника начальника ГУНП в Одеській області Захарченко Д. від 03.07.2024 року, доведено, що наказом Національної поліції України № 626 від 07.06.2024 року затверджено перелік змін у штатах Національної поліції України та створено батальйон поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, загальною штатною чисельністю 355 одиниць Працівники зазначеного підрозділу безпосередньо виконують завдання щодо підтримки та правопорядку, боротьби з тероризмом на території України в умовах воєнного стану, у цілодобовому режимі залучаються до проведення спеціальних операцій, а також забезпечують охорону публічного порядку та безпеку громадян під час проведення масових заходів у місцях зі складним криміногенним становищем та в місцях виникнення надзвичайних ситуацій. Крім того, відповідно до наказу МВС України № 732 від 04.09.2023 року, поліцейські підрозділу поліції особливого призначення беруть участь в обороні України, виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану на всій території України або в окремій ї місцевості та інші. Зважаючи на викладене, з метою належного та ефективного виконання поставлених завдань та функцій зазначеним підрозділом Головного управління, недопущення погіршення криміногенної ситуації в Одеській області, забезпечення на належному рівні охорони публічного порядку в умовах воєнного стану пропонувалось на підставі ч. 1 п. 2 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», запропоновано перемістити (перевести) на рівнозначну посаду до батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби - ОСОБА_1 .

Наказом начальника ГУНП в Одеській області № 1034 о/с від 04.07.2024 року, відповідно до п. 2 ч.1 та абзацу 2 ч. 8 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» призначити для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби: капітана поліції ОСОБА_1 інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області, звільнивши з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Згідно з довідкою від 12.08.2024 року № 35/137, після призначення на посаду, ОСОБА_1 не прибув до батальйону, перебуваючи на лікарняному, у зв`язку із чим не був ознайомлений з переліком його функціональних обов`язків за призначеною посадою.

Згідно з наказом ГУ НП в Одеській області від 01.11.2024 року № 1778 о/с, капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу № 1 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області, звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону №580-VIII).

У силу положень частини десятої статті 62 Закону №580-VIII, яка визначає гарантії професійної діяльності поліцейського, поліцейський користується повноваженнями, передбаченими цим Законом, незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу, та може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов`язків та своїх професійних, особистих якостей.

Питання переміщення поліцейських врегульовано статтею 65 Закону №580-VIII. Зокрема, частиною першою вказаної статті Закону передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на денну форму навчання за державним замовленням, у тому числі до магістратури, ад`юнктури та докторантури закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Частиною другою статті 65 Закону №580-VIII передбачено, що посада вважається вищою, якщо за нею штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції, нижчою, якщо передбачене нижче спеціальне звання поліції, та рівнозначною, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції.

За правилами частин сьомої-десятої статті 65 Закону №580-VIII переведення є формою переміщення поліцейських, яке здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та наказу про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

У разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

Спірним у даній справі наказом ГУНП в Одеській області від 04.07.2024 року №1034 о/с ОСОБА_1 інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, звільнивши його з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Одеській області відповідно до пункту 2 (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) частини першої та абзацу другого частини восьмої статті 65 Закону №580-VIII.

За змістом ч.2 ст.65 Закону №580-VIII, посада вважається рівнозначною, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції.

Види спеціальних звань поліції визначено ч.1 ст.80 Закону №580-VIII, а ч.2 вказаної статті передбачено, що граничні спеціальні звання молодшого, середнього складу поліції за штатними посадами встановлюються керівником поліції.

Як встановив суд, посада, на яку було переміщено позивача відповідає граничному спеціальному званню «капітан поліції», тобто є рівнозначною до посади, яку обіймав позивач. Вказаний факт позивачем не спростовано.

Що стосується згоди поліцейського на переміщення на рівнозначну посаду, то серед підстав для переміщення поліцейських на рівнозначні посади пункт 2 частини першої статті 65 Закону №580-VIII безпосередньо виділяє лише одну підставу для такого переміщення, яка враховує побажання поліцейського, а саме переміщення за ініціативою поліцейського.

Згода поліцейського є необхідною також при переміщенні його по службі у зв`язку зі скороченням штатів (частина друга статті 68 Закону №580-VIII).

В усіх інших випадках підставою переміщення визначено певні обставини або рішення певних органів, настання (прийняття) яких не залежать від волі поліцейського, в тому числі переміщення для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

При цьому пункт 2 частини першої статті 65 Закону №580-VIII передбачає єдине правило щодо можливості переміщення поліцейських на рівнозначні посади в інтересах служби, не відокремлюючи випадки такого переміщення в межах однієї місцевості (населеного пункту) чи в іншу місцевість.

Отже, спеціальне законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, не вимагало згоди поліцейського при прийнятті рішення про його переміщення в інтересах служби на рівнозначну посаду.

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.05.2023р. по справі №620/3663/19.

Сторона позивача стверджує про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст.32 КЗпП України, якою установлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Усталеною є практика Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Однак, відсутність у Законі №580-VIII норми про обов`язковість згоди поліцейського на переміщення в іншу місцевість на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, вказує не про неврегульованість цих правовідносин нормами спеціального законодавства, як помилково про це зазначає апелянт, а про їхнє вирішення у спосіб, відмінний від правового регулювання трудових відносин відповідно до норм трудового законодавства.

Зазначене підтверджується внесеними до Закону №580-VIII змінами згідно із Законом від 15.03.2022р. №2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану», який набрав чинності з 01 травня 2022 року.

Зокрема, Законом від 15.03.2022р. №2123-IX частину першу статті 60 Закону №580-VIII викладено в новій редакції, згідно з якою відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Отже, зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01 травня 2022 року, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських, усунувши таким чином неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці, зокрема, постановах Верховного Суду, на які посилається сторона позивача.

Суд вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 на недоведеність відповідачем доцільності переведення його на іншу посаду в інтересах служби. Оскільки факт такої доцільності підтверджується змістом доповідної записки заступника начальника Головного управління О. Мірошниченко від 03.07.2024 року за вих. № 9/8652.

Щодо посилань представника позивача на той факт, що оскаржуваний наказ прийнятий без дотримання вимог Порядок № 1235, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 81 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55, проекти наказів (розпоряджень) з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує кадрова служба на підставі рішень (вказівок) керівника установи організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру, доповідних записок керівників структурних підрозділів, конкурсних документів (протоколів та рішень атестаційної чи іншої комісії), заяв працівників, трудових договорів та інших документів.

Приписами ст. 1 ЗУ «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Таким чином, суд робить висновок, що Національна поліція та її структурні підрозділи, як орган виконавчої влади, у своїй діяльності можуть керуватися приписами Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55, яка передбачає, що накази з кадрових питань можуть видаватися на підставі доповідних записок.

Таким чином, суд робить висновок, що наказ від 04.07.2024 року №1034 о/с правомірно прийнятий на підставі доповідної записки від 03.07.2024 року.

Суд зазначає, що при вирішенні даного спору враховує висновки Європейського Суду з прав людини у справі "Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії" за заявою N 63235/00, що викладені у рішенні від 19 квітня 2007 року.

Так, у вказаному рішенні Європейський Суд з прав людини вказав: « 47. У зв`язку з цим Суд запровадив функціональний критерій, заснований на характері обов`язків службовця та його відповідальності. Особи, що займають посади, пов`язані з виконанням обов`язків щодо захисту загальнодержавних інтересів або з участю у здійсненні визначених публічним правом повноважень, володіють частиною суверенної влади держави. Держава має законний інтерес щодо налагодження з такими службовцями спеціальних відносин, заснованих на вірності та відданості. З іншого боку, щодо інших посад, які не мають у собі аспектів «державного управління», держава не має такого інтересу. (див. згадану вище справу «Пеллегрін» (Pellegrin), п. 65). Таким чином, Суд постановив, що із сфери застосування пункту 1 статті 6 вилучаються лише такі спори, що порушуються державними службовцями, чиї обов`язки є типовим прикладом специфічної діяльності, пов`язаної з державною службою, оскільки останні діють як представники державної влади і відповідають за захист загальнодержавних інтересів та інтересів інших державних органів. Яскравим прикладом такої діяльності є збройні сили та поліція (п. 66). Суд дійшов висновку, що жодні спори між адміністративними органами та службовцями, які займають посади, пов`язані з виконанням покладених публічним правом повноважень, не входять досфери застосування пункту 1 статті 6 (п. 67).

48. Суд зазначає, що рішення у справі «Пеллегрін» (Pellegrin) було сформульоване досить категорично; якщо посада належала до зазначеної категорії, то всі спори, незалежно від їхньої природи, вилучалися із сфери застосування статті 6. Допускався тільки один виняток: всі спори, що стосувалися пенсій, підпадали під сферу застосування пункту 1 статті 6, оскільки з виходом на пенсію службовця, спеціальні відносини між ним та державними органами припиняються. Службовець опиняється в ситуації, яка прирівнюється до ситуації службовців, які працюють згідно з приватним правом: спеціальні відносини, засновані на вірності і відданості, що пов`язують його з державою, перестають існувати, і такий службовець не може більше володіти частиною суверенної влади держави (див. згадану вище справу «Пеллегрін»(Pellegrin), п. 67).

49. Важливо відзначити, що Суд підкреслив, що при використанні функціонального критерію він повинен, виходячи з предмета та цілей Конвенції, застосовувати обмежувальне тлумачення винятків із гарантій, що надаються пунктом 1 статті 6. Це має зменшити число випадків, коли державні службовці не могли б скористатися наданим їм конкретним і ефективним захистом (як це підтверджується у рішенні «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], № 30979/96, п. 40, ECHR2000-VII).»

Суд зазначає, що вказане рішення стосувалося статті 6 Конвенції «Право на справедливий суд», проте, наведений у рішенні функціональний критерій із посиланням на рішення у справі «Пеллегрін», на думку суду, може бути застосований і у даній справі.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 є поліцейським, який виконує обов`язки щодо захисту загальнодержавних інтересів, склав Присягу поліцейського та є державним службовцем, який несе службу особливого характеру.

Таким чином, суд вважає, що держава може встановлювати для поліцейських окремий порядок проходження служби, який відрізняється від виконання обов`язків працівником за трудовим законодавством, і такий порядок може обмежувати права осіб, які проходять службу у поліції по відношенню до прав працівників, які виконують роботу за трудовим законодавством.

Стосовно твердження позивача про те, що його стан здоров`я перешкоджав переміщенню (переведенню) на іншу посаду, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 70 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 №2801-XII військово - лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, а також при закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, за потреби - інших органів або військових формувань сектору безпеки і оборони, визначених частиною другою статті 12 Закону України "Про національну безпеку України".

Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 50, 61, 65, 77 Закону України "Про Національну поліцію", частини десятої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статті 21 Закону України "Про Національну гвардію України", статті 70 "Основи законодавства України про охорону здоров`я" та з метою нормативно-правового врегулювання організації медичного обстеження кандидатів на службу в поліцію, поліцейських, кандидатів на військову службу за контрактом, резервістів та військовослужбовців Національної гвардії України наказом МВС України від 03.04.2017 №285 затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС (далі - Положення 285, в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень).

Постанови ВЛК щодо придатності (непридатності) осіб до служби в поліції приймаються відповідно до Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції (далі - Перелік захворювань) (додаток 1) та Пояснень щодо застосування статей Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції (далі - Пояснення щодо застосування Переліку захворювань) (додаток 2) (абзац 5 пункту 5 розділу 1 Положення №285).

Відповідно до пунктів 1 - 4 розділу VІІІ Положення №285 за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва).

Постанови ВЛК приймаються на час фактичного огляду особи.

Постанови приймаються відповідно до мети проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи, зазначеної у направленні на медичний огляд.

Формулювання постанов ВЛК за ступенем придатності осіб - щодо поліцейських приймаються такі постанови: "Придатний до служби в поліції"; "Придатний до служби в поліції, непридатний до служби на посаді"; "Непридатний до служби в поліції".

У воєнний час щодо поліцейських може прийматися постанова із таким формулюванням: «Непридатний до служби в поліції з повторним медичним оглядом через ___ місяців» (із зазначенням строку).

Виходячи з вищенаведеного законодавства, встановлення придатності до служби в полції це виключно компетенція Військово-лікарської комісії.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області» № 1276/6 від 03.06.2024 року, ОСОБА_1 придатний до військової служби.

Отже, судом не встановлено порушень прав позивача в цій частині.

Також, посилання позивача на наявність матері, що є особою з інвалідністю другої групи, як на підставу для скасування оскаржуваного наказу, суд вважає необґрунтованим та безпідставним.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді до задоволення не належить.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 94, 173-183, 192-228, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )/

Відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області (адреса: вул.Ак Філатова, 15-А, м. Одеса, 65080; ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 18.11.2024 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.