Справа № 240/11958/24
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Житомир

справа № 240/11958/24

категорія 106010000

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул.Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час загальної мобілізації, оскільки не досяг 25-річного віку;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо незаконного утримання тимчасового посвідчення військовозобов"язаного № НОМЕР_1 ;

- зобов"язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повернути тимчасове посвідчення військовозобов"язаного № НОМЕР_1 .

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначає, що прибув до відповідача для уточнення військово-облікових даних, однак відразу отримав направлення на ВЛК та визнаний обмежено придатним. Однак вказує, що у нього було вилучене тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, а працівники відповідача примушували підписати мобілізаційну повістку. Повістку на мобілізацію позивач відмовився підписувати, про що працівники ТЦК склали акт.

Саме тому, вважаючи незаконними дії відповідача щодо призову його на військову службу за мобілізацію до досягнення ним 25-річного віку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного у позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала 09.07.2024 отримана уповноваженою особою відповідача, про що свідчить відстеження поштового відправлення №278 на офіційному сайті "Укрпошта".

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначений в ухвалі про відкриття провадження не надіслав до суду відзив на позовну заяву.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до інформації вказаної у тимчасовому посвідченні військовозобов"язаного № НОМЕР_1 , з 05.01.2021 взятий на облік в Бердичівський ОМВК Житомирської області. Крім того, у пункті 7 "Придатність до проходження військової служби за станом здоров"я" вказаного посвідчення зазначено, що позивач визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час за гр. І ст. 64 "В" (наказ МО України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України №402 від 14.08.2008).

Згідно з копією розписки №118 за підписом уповноваженої особи та печатки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.06.2024, виданої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що військово-обліковий документ, який йому належить серії БЖ №7 21, прийнятий для зберігання з метою оформлення документів по мобілізації.

Вважаючи вказані дії відповідача щодо призову на військову службу під час загальної мобілізації до досягнення 25-річного віку протиправними, позивач звернувся за захистом свого права до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин (17.05.2024 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

До видів військової служби, згідно із частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України, які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від призову на строкову військову службу.

За змістом частини 1 статті 18 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», від призову на строкову військову службу звільняються громадяни України, які, зокрема, визнані особами з інвалідністю або за станом здоров`я непридатними до військової служби в мирний час.

Згідно з положеннями статті 27 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.

Запас військовозобов`язаних поділяється на першу і другу категорії.

До запасу першої категорії належать військовозобов`язані, які проходили військову службу та здобули під час її проходження військово-облікову спеціальність.

До запасу другої категорії належать військовозобов`язані, які не здобули військово-облікової спеціальності під час проходження військової служби або не проходили військової служби.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що:

призовник і військовозобов`язаний - це різні категорії громадян у сфері військового обліку;

строкова військова служба і військова служба за призовом під час мобілізації - це різні види військової служби. До строкової служби можуть бути призвані призовники, до військової служби за призовом під час мобілізації - військовозобов`язані.

При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 жовтня 2023 року (справа №260/3428/22).

Водночас суд наголошує на тому, що станом на час виникнення спірних правовідносин у даній справі, в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію.

Згідно зі статтею 18-1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану призов на строкову військову службу не проводиться. Під час дії воєнного стану призовні комісії утворюються для розгляду питань щодо: організації та проведення медичного огляду осіб, які перебувають на військовому обліку призовників та досягли 27-річного віку, взяття їх на військовий облік військовозобов`язаних або виключення з військового обліку; направлення призовників, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, для проходження випробувань та складання вступних іспитів або прийняття рішення про відмову в такому направленні.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Відповідно до інформації вказаної у пунктах 7 та 8 тимчасового посвідчення військовозобов"язаного № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призовною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_5 16.10.2020 згідно з п. 2 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» зарахований у запас за гр. І ст. 64 "В" розладу хвороб (наказ МО України №402 від 2008), у зв"язку з чим визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час.

При цьому, у тимчасовому посвідченні військовозобов"язаного № НОМЕР_1 , виданому на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , міститься відмітка від 05.01.2021 про взяття на військовий облік в Бердичівському ОМВК Житомирської області.

Отже, за даними тимчасового посвідчення військовозобов"язаного позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на період призову під час мобілізації мав статус військовозобов`язаного, визнаного непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час.

Згідно з вимогами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військову службу можуть бути призвані громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років (статті 20, 22 цього Закону), однак призов здійснюється за різних підстав для різних категорій осіб по військовому обов`язку.

Указом Президента України №1153/2008 від №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Підпунктом 1 пункту 252 Положення №1153/2008 передбачено, що у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону №3543-XII, а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

Суд зазначає, що в ході розгляду справи позивачем не надано жодних доказів, які вказують на те, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, як військовозобов`язаний за підставами, які визначені також у частинах 1-6 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) та, як заброньована особа, на період мобілізації.

З урахуванням наведених положень законодавства суд відхиляє доводи позивача, щодо того, що позивач не має статусу військовозобов`язаного, а відтак не підлягає мобілізації.

Суд зауважує, що статтею 23 Закону №3543-XII передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, відповідно до відповідно до частини 5 статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації до досягнення 25-річного віку військовозобов`язані, які пройшли базову загальновійськову підготовку відповідно до статті 10-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" чи базову військову службу. Такі особи у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їх згодою.

Водночас, вказані норми чинного законодавства не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент мобілізації позивача (червень 2024 року) Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу" не містив зазначених положень.

Більш того, для застосування положень ч.5 статті 23 Закону №3543-XII необхідна наявність одночасно двох умов:

- військовозобов`язаний повинен пройти базову загальновійськову підготовку відповідно до статті 10-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" чи базову військову службу;

- мати вік до 25 років.

Однак, незважаючи на обставини щодо віку позивача - 23 роки, позивач до категорії військовозобов`язаних, які пройшли базову загальновійськову підготовку відповідно до статті 10 -1 Закону № 2232-XII та які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації не належить.

За наведених положень законодавства, призов позивача, як військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації відповідає наведеним положенням законодавства.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність (не встановлення) ознак протиправності дій та бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до досягнення 25-річного віку.

Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернення до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу чи бронювання (за наявності права), додавши до неї всі необхідні та передбачені законом документи та з урахуванням змін в законодавстві, що приймаються.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №18-рп/2004термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи наведене та встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства Українипонесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 271, 272, 287, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 . код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Горовенко

Повний текст складено: 20 листопада 2024 р.

20.11.24