Справа № 280/8597/24
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 листопада 2024 року Справа № 280/8597/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, і просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо незвільнення Позивача за сімейними обставинами за ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та такою, що порушує законні права та інтереси Позивача.

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є військовослужбовцем. Його батько є особою, яка потребує постійного догляду що відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є безумовною підставою для звільнення з військової служби. У зв`язку із цим позивач подав рапорт про звільнення на підставі п.п. абз 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" разом із усіма необхідними документами. Відповідачем повідомлено про відмову у звільнені з військової служби. Таку відмову позивач вважає неправомірною.

Ухвалою суду від 18.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позов, у якому з позовними вимогами не погодився та просив відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивач, подаючи рапорт про звільнення з військової служби не надав для підтвердження необхідності стороннього догляду за батьком ОСОБА_2 висновку медико- соціальної експертної комісії.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому заперечує проти доводів відповідача, вважає їх не обґрунтованими та безпідставними, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 , проходить військову службу у вч НОМЕР_1 за мобілізацією на посаді сапера інженерно - саперного взводу танкового батальйону.

Позивачем був поданий Рапорт від 01.08.2024 на звільнення з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через необхідність здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який має інвалідність ІІ групи (а.с. 27-30).

До вказаного рапорту позивачем було додано наступні документи:

- Нотаріально завірена копія висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №89/1, виданим ЛКК КП «Близнюківська центральна районна лікарня» Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області 16.05.2024 року;

- Нотаріально завірена копія довідки до акту огляду МСЕК від 01.05.2024, виданої батьку позивача ОСОБА_2 ;

- Нотаріально засвідчена копія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 15.03.2024 року;

- Нотаріально засвідчена копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 (брата позивача, сина ОСОБА_2 ), виданим 26.11.2018 року;

- Нотаріально засвідчена копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , виданого 02.02.1995 року;

- копії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

-витяги №7 та №8 про зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб.

Помічником командира бригади з правової роботи - начальником служби військової частиин НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_5 було надано на ім`я командира військової частини від 08.08.2024 за результатами здійсненої правової експертизи (а.с. 9), згідно якої ним повідомлено командира про те, що ним НЕ ПОГОДЖУЄТЬСЯ пакет наданих документів для звільнення військовослужбовця танковогго батальону війькової частини НОМЕР_1 старшого солдата Колеснік. Причиною відмови встановлено: "Як вбачається із висновку голови МСЕК із довідки до акту огляду МСЕК (12ААГ №314652 від 01 травня 2024 року вих. № - б/н) - батьку військовослужбовця встановлено висновок "Заборонена важка фізична праця з порушеним режимом харчування". Рекомендації - "д" - нагляд, стаціонарне лікування, консультація ендокринолога, судинного хірурга, онколога.

Висновку у потребі постійного стороннього догляду компетентними органами МСЕК - не надавалось".

Як вбачається з копії доповідної, командир військової частини НОМЕР_1 поставив на доповідній резолюцію "довести до військовослужбовця". На виконання резолюції командира з доповідною про відмову в погодженні рапорту, а отже і відмову в його задоволенні, посадові особи військової частини НОМЕР_1 ознайомили позивача. Останній отримав копію доповідної, якою мотивовано відмову в задоволенні рапорту та відповідно долучив її до матеріалів позову.

Не погоджуючись з відмовою у звільненні позивач звернувся до суду з цим

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан, який продовжує діяти станом на теперішній час.

Указом Президента України №69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170.

Згідно із пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції від 10.04.2009 №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно пункту 3 частини 12 статті 26 Закону Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у редакції чинній на момент звернення позивача з рапортом про звільнення) №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Пунктом 11 цього Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Так, відповідно до абзацу 6 постанови КМУ від 12.06.2013 №413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Таким чином, Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 визначено, що необхідність постійного стороннього догляду за батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років.

Саме на наявності висновку МСЕК, як належного медичного документу, який підтверджує необхідність стороннього догляду за хворими батьками, наголошує Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 у справі №п/811/1375/16.

Як було вже зазначено вище, ОСОБА_1 , звернувся до відповідача з рапортом про звільнення та надано перелік документів, зокрема довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, серії 12 ААГ № 315652 від 01.05.2024 (а.с. 9).

Так, відповідно до вказаної довідки судом встановлено, що ОСОБА_2 ( батьку позивача ) 01.05.2024 було первинно оглянуто та встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності "загальне захворювання". Інвалідність встановлена на строк до 01.05.2025. У розділі 12 вказаної довідки зазначено, що "заборонена важка праця з порушеним режимом харчування». У розділі 13 рекомендаційні заходи щодо відновлення працездатності вказано " «Д» нагляд, станціонарне лікування, консультація ендокрінолога, судинного хірурга, онколога».

Із наведеного вбачається, що вказана довідка до акту огляду МСЕК не передбачає необхідності постійного догляду, а тому не може бути підставою для звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Щодо наданого до рапорту про звільнення висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №89/1, виданим ЛКК КП «Близнюківська центральна районна лікарня» Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області 16.05.2024 року (а.с.8) суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з п.2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №_____», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.

Повноваження ЛЛК визначені ще в одному нормативно-правовому акті наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 №667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». В цій Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (п.1).

Стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на час спірних відносин) не визначає перелік документів на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи.

Разом з тим, стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначає наявність умов, які дають право на звільнення з військової служби, а саме наявність батька/матері ІІ чи І групи інвалідності, потреба матері/батька у постійному догляді та відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідно до вказаної вище довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, серії 12 ААГ № 315652 від 01.05.2024 ОСОБА_2 (батько позивача) є інвалідом першої ІІ групи. Факт спорідненості позивача з ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 02.02.1995 року (а.с. 31).

Крім того, відповідно до висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №89/1, виданого ЛКК КП «Близнюківська центральна районна лікарня» Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області 16.05.2024 року, ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги: догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позивачем документально підтверджено факт необхідності здійснення постійного стороннього догляду за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи.

Щодо дотримання умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати догляд за батьком позивача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.

Судом з матеріалів справи встановлено, що батько позивача в шлюбі не перебуває, другий його син, брат позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших дітей батько не має. Доказів зворотньог відровідачем суду не надано. Щодо другого ступеня споріднення: батько Позивача має двох онуків - ОСОБА_6 , 2017 р.н., та ОСОБА_7 , 2021 р.н. Інших членів сім`ї другого ступеня споріднення він не має. Доказів зворотнього відповідачем також суду не надано. Отже, здійснювати догляд за батьком позивача, ОСОБА_2 , необхідно саме позивачу, як єдиному сину.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що позивачем до рапорту про звільнення з військової служби надано достатні докази на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про передчасність прийняття відповідачем рішення про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення та без урахування усіх обставин, які мали значення для прийняття рішення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби, суд зазначає таке.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 245 частин 1, 2 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо поняття дискреційних повноважень військової частини при вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби, суд зважає на наступне.

Під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов (що є у спірному випадку) відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Крім цього спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд звертає увагу, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

При цьому, слід врахувати, що позивач звертався до відповідача з рапортом про звільнення та додав до нього всі необхідні длокумент на підтвердження наявності передьачениз законом підстав для звільнення, однак отримав від відповідача відмову у задоволенні такого рапорту.

Таким чином, з метою обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено 1211,20 грн. судового збору.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 за сімейними обставинами за ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є інвалідом ІІ групи.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_8 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя Н.В. Стрельнікова