Справа № 380/14501/24
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 рокусправа № 380/14501/24
м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправними дій та бездіяльності, та зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо не проведення виплати грошової компенсації ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна передбаченого довідкою від № 22 від 14.06.2024 року у розмірі 8749,52 грн;

- стягнути з Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 8749,52 грн відповідно до довідки № 22 від 14.06.2024 року;

- визнати протиправними дії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо застосування з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року при нарахуванні ОСОБА_1 посадового окладу, окладу за спеціальним званням та премії, без врахування положень пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020 року);

- зобов`язати Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року грошового забезпечення включаючи премії, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме встановленого Законом України «Про державний бюджет 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про державний бюджет 2023 рік» станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправними дії Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 10.06.2024 року на підставі наказу № 8/ос-ЗМУМЮ/49 від 20.05.2024 року (у зв`язку з скороченням) з посади начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 12 (дванадцять) календарних років служби.

В обґрунтування позову вказав, що позивач до 10.06.2024 проходив військову службу в Західному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. Повідомив, що 12.06.2024 подав на ім`я начальника Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції із заявою про виплату йому грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Також вважає, що відповідач протиправно нараховував та виплачував позивача грошове забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року із урахуванням розрахункової величини для обчислення посадового окладу, окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018. Повідомив, що 09.06.2024 року позивач подав до відповідача рапорт про виплату вихідної допомоги за вислугу років в належному розмірі відповідно до встановленої вислуги оскільки вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури не отримував (попереднє місце проходження служби). Вказав, що відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті вказаної допомоги, з огляду на те, що станом на день звільнення з позивачем проведено повний розрахунок. Тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою від 10.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 56530 від 25.07.2024) у якому проти позову заперечив. В обґрунтування вказав, що виплата грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування після звільнення з органів Державної кримінально-виконавчої служби, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» зі змінами. Після отримання заяви ОСОБА_1 від 12.06.2024 № 5к/ЗГ-Г-1295-2024 про виплату компенсації за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з органів ДКВС України, Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції оформлено довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, сума до сплати в якій становить 8749,52 грн. Також позивача повідомлено, що відповідно до п. 22, вище зазначеної постанови КМУ, грошова компенсація за неотримані предмети форменого одягу виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Законодавством України, а саме розділом 5 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV не передбачено видачу предметів речового майна та компенсації за неотримане речове майно. Вважає, що постанова КМУ від 14.08.2013 № 578 є підзаконним нормативно-правовим актом, приймається на підставі і у відповідності до закону і не повинна суперечити закону. Вказав, що відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань. Повідомив, що у п. 1 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затвердженого 14.08.2013 Постановою Кабінету Міністрів України № 578, зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами. Відповідно до п. 27 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення. Також вказав, що згідно з Постановою № 704, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується. Просив у задоволенні позову відмовити.

На адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 58828 від 01.08.2024) у якій щодо тверджень відповідача про компенсацію за неотримане речове майно вказав, що ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке проведення виплати компенсації за не отримане речове майно, не встановлено строки проведення виплати, відповідно застосовуються норми КЗпП. зокрема ст. 116, якою визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником всіх сум належних йому для виплати проводиться в день звільнення. Повідомив, що відповідно даного розрахунку відповідачем не проведено, ні на день звільнення, ні на наступний день, а думка відповідача щодо наявного в нього права проведення розрахунку з позивачем за умови наявності коштів в межах бюджету, залишається особистою думкою відповідача, без посилань на конкретні норми законодавства яка дозволяла на власний розсуд проводити розрахунки з звільненим працівником по «своїй можливості». Відповідно дане твердження відповідача, на думку позивача, є нічим іншим як його особистим припущенням, і не може братись до уваги при прийнятті рішення судом. Щодо інших доводів, навів доводи аналогічні тим, які викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Від відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 61141 від 12.08.2024) у якому надав нормативне обґрунтування неможливості застосування та до визначення розміру грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року. Відповідно до частини 2 підпункту 1 пункту 1 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829, у разі звільнення особи рядового та начальницького складу зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності календарної вислуги 10 років і більше. Згідно підпункту 5 пункту 1 розділу ІІІ Порядку строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей». Відповідно до вказаних нормативно-правових актів при обчисленні календарної вислуги ОСОБА_1 , яка дає право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні враховуються періоди: служба у ДКВС України з 12.02.2021 по 10.06.2024 (3 роки 3 місяці 28 днів), час роботи в органах прокуратури осіб на посадах прокурорів з 06.11.2002 по 02.11.2003 та з 01.03.2006 по 26.03.2007 (2 роки 0 місяців 23 дні), а також навчання у ВНЗ до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби з 01.09.1996 по 22.06.2001 (2 роки 4 місяці 25 днів). Всього 07 років 09 місяців 16 днів, що недостатньо для здійснення зазначеної виплати, оскільки становить менше 10 років. У наказі Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 10.06.2024 № 8/ОС-ЗМУ МЮ/56 ОСОБА_1 на дату звільнення встановлена календарна вислуга років для призначення пенсії 12 років 03 місяці 05 днів. До календарної вислуги для призначення пенсії по лінії ДКВС додатково зараховується час роботи в державних органах з розрахунку один місяць роботи за один місяць служби (на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02.12.2020 № 4197/5. Вказав, що окрім зазначених вище періодів при обрахунку зазначеної вислуги зараховані періоди роботи в органах прокуратури: з 26.06.2001 по 05.11.2002, з 03.11.2003 по 28.02.2006, з 27.03.2007 по 08.01.2008 (04 роки 05 місяців 19 днів). Зазначені періоди підлягають зарахуванню до календарної вислуги років лише для призначення пенсії і не можуть бути враховані до вислуги для виплати вихідної допомоги при звільненні. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються та встановив таке.

Відповідно до записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.06.2001 ОСОБА_1 :

- з 31.07.1996 по 22.06.2001 навчався в Львівському національному університеті ім. І. Франка;

- з 26.06.2001 призначений на посаду помічника прокурора Яворівського району;

- з 06.11.2002 призначений прокурором відділу нагляду за додержанням і застосуванням законів прокуратури області;

- з 03.11.2003 призначений на посаду помічника прокурора Перемишлянського району;

- з 01.03.2006 призначений на посаду заступника Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах;

- з 27.03.2007 призначений на посаду помічника прокурора м. Львова;

- з 07.09.2007 призначений на посаду помічника прокурора Турківського району;

- з 08.01.2008 звільнений з посади помічника прокурора Турківського району на час перебування на лікарняному основного працівника та з органів прокуратури у зв`язку з закінченням строкового договору;

- з 02.06.2008 призначений на посаду помічника адвоката АО «Порадниця»;

- з 02.01.2009 переведений на посаду адвоката АО «Порадниця»;

- з 01.06.2019 призначений на посаду директора;

- з 08.02.2021 звільнено з посади директора АО «Порадниця» за згодою сторін;

- з 12.02.2021 прийнятий на службу в ДКВС України;

- з 10.06.2024 звільнений зі служби в ДКВС України.

Згідно з витягом з наказу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 20.05.2024 № 8/ос-ЗМУМЮ/49, ОСОБА_1 майора внутрішньої служби, начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, звільнено 21 травня 2024 року зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (у зв`язку із скороченням штатів). Цим наказом визначено, що вислуга років для призначення пенсії на день звільнення в календарному обчисленні становить 12 років 02 місяці 16 днів, у пільговому обчисленні 13 років 03 місяці 19 днів.

Відповідно до витягу з наказу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 10.06.2024 № 8/ос-ЗМУМЮ/56 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції майора внутрішньої служби ОСОБА_1 з 21.05.2024 по 30.05.2024, з 31.05.2024 по 04.06.2024, з 05.06.2024 по 07.06.2024 слід вважати днем його звільнення 10.06.2024. Цим наказом визначено, що вислуга років для призначення пенсії на день звільнення в календарному обчисленні становить 12 років 03 місяці 05 днів, у пільговому обчисленні 13 років 04 місяці 14 днів.

Як слідує з довідки № 22 від 14.06.2024 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна кількість предметів, належних до видачі, за які виплачується грошова компенсація 27; загальна сума до виплати 8749,52 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявами від 09.06.2024 та від 12.06.2024 у яких просив у зв`язку із звільненням з органів Державної кримінально-виконавчої служби України згідно з наказом Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 10.06.2024 № 8/ос-ЗМУМЮ/56 у якій просив відповідно до пунктів 27 та 60 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України віл 14.08.2013 № 578, виплатити йому грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

Листом від 14.06.2024 № 5к/вих./4.1./5767 відповідач повідомив позивача про те, що грошова компенсація за неотримані предмети форменного одягу виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

З розрахункових листів за спірний період слідує, що посадовий оклад, оклад за військовим званням та інші похідні види грошового забезпечення, обчислені виходячи з розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 09.06.2024 у якому просив у день звільнення належним чином провести повний розрахунок у відповідності до вимог чинного законодавства, видати належні документи, а також виплатити вихідну допомогу за вислугу років в належному розмірі відповідно до встановленої вислуги. Повідомив, що вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури позивач не отримував.

Згідно з довідкою від 08.12.2023 № 07-1142вих-23, виданої Львівською обласною прокуратурою, ОСОБА_1 під час звільнення з органів прокуратури вихідну допомогу за вислугу років не отримував.

Листом від 25.06.2024 № 5к/вих./4.2./6124 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до наказу ЗМУ МЮ від 10.06.2024 № 8/ОС-ЗМУ-МЮ/56 його звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (у зв`язку із скороченням штатів). Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за № 377/31829 (із змінами), 12.06.2024 з Вами було проведено повний розрахунок. Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за № 377/31829 (із змінами), виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше. Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей». З огляду на вищевикладене, повідомив, що позивач не набув права на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з відсутністю календарної вислуги 10 років.

Позивач вважає визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення виплати грошової компенсації позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна передбаченого довідкою від № 22 від 14.06.2024 року у розмірі 8749,52 грн та протиправними дії відповідача щодо застосування з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року при нарахуванні позивачу посадового окладу, окладу за спеціальним званням та премії, без врахування положень пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020 року) та протиправними дії відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу на день звільнення 10.06.2024 року на підставі наказу № 8/ос-ЗМУМЮ/49 від 20.05.2024 року (у зв`язку з скороченням) з посади начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тому звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною четвертою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.08.2017 № 704 (далі Постанова № 704), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років. Установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, спірні відносини у якій є тотожними цьому спору, зауважив, що на момент набрання чинності постановою № 704 (01.03.2018) пункт 4 цієї постанови було викладено в редакції змін, передбачених пунктом 6 постанови № 103, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Тобто, станом на 01.03.2018 пункт 4 постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас Закон України від 05.10.2000 № 2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (надалі - Закон № 2017-III) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

У свою чергу базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017-III).

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).

Разом з цим, Верховний Суд наголосив на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік", Закон № 1082-IX Про Державний бюджет України на 2021 рік, Закон України від 02.12.2021 № № 1928-IX Про Державний бюджет України на 2022 рік, Закон України Про Державний бюджет України на 2023 рік таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, відповідно, не містять.

Тобто, положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 - набрання чинності Законом № 294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19).

Отже, з огляду на передбачені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також враховуючи на те, що з 29.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для розрахунку посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних відносин належить застосувати пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 1928-IX із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

На підставі вказаних висновків Верховного Суду, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачки з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим званням за відповідною посадою, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного (поточного) року.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що відповідач, застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у спірний період такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, діяв протиправно.

Вказана правова позиція суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 та від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо застосування з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року при нарахуванні позивачу посадового окладу, окладу за спеціальним званням та премії, без врахування положень пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020 року) та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу з 01 січня 2022 року по 12 травня 2023 року грошового забезпечення включаючи премії, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме встановленого Законом України «Про державний бюджет 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про державний бюджет 2023 рік» станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо виплати компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає таке.

Законом України від 23.06.2005 № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження (далі - Закон № 2713-IV).

Відповідно до статті 23 Закону № 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Пунктом 2 Порядку № 578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Пунктом 3 Порядку № 578 визначено, що речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» відповідно до їх закупівельної вартості.

Згідно з пунктом 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Відповідно до пункту 60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

З наведених законодавчих приписів слідує, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

З матеріалів справи встановлено, що згідно з довідкою № 22 від 14.06.2024 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна кількість предметів, належних до видачі сума компенсації, яка підлягає виплаті позивачу за належні до видачі предмети речового майна, складає 8749,52 грн.

Як встановлено судом, відповідач нарахування та виплату грошової компенсації вартості за речове майно, не здійснив. Доказів відсутності коштів в межах бюджетних асигнувань, установлених на виплату компенсації, не надав.

Позаяк, щодо відсутності бюджетних асигнувань, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Відсутність фінансового забезпечення не є обставиною, яка увільняла б відповідача від виконання обов`язку щодо виплати позивачеві компенсації за неотримане речове майно. У цьому контексті слід звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини щодо того, що державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

У рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Крім того, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

Разом з тим, держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Таким чином, суд дійшов висновку, що після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за ним зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна є протиправною.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18 та від 30.07.2020 у справі № 820/5767/17, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції відповідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Отже, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності невиплати коштів позивачу (у тому числі стосовно об`єктивної неможливості такої виплати), суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 8749,52 грн.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати одноразової допомоги при звільненні, суд зазначає таке.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року № 925/5 (далі Порядок № 925/5).

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку № 925/5 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.

Згідно з п. 5 розділу ІІІ Порядку № 925/5 строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

Вказані положення кореспондуються також з нормами ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262) та вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України.

Так, абзацом 3 п.10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до абзаців 12, 13 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб", для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" і "з" статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки, Управління державної охорони, органи внутрішніх справ, Національну поліцію, Національне антикорупційне бюро, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, органи і підрозділи цивільного захисту, державну пожежну охорону, податкову міліцію, Бюро економічної безпеки або Державну кримінально-виконавчу службу на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затвердженими відповідно Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Національним антикорупційним бюро, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики, виконання кримінальних покарань, а також у разі переходу на службу до Служби судової охорони на посади середнього і вищого складу згідно з переліком посад, затвердженим Головою Служби судової охорони; час перебування на посадах службовців у виправно-трудових установах, в органах і установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, лікувально-трудових профілакторіях, інспекціях виправних робіт, підрозділах кримінально-виконавчої інспекції, органах та підрозділах цивільного захисту, підрозділах державної та професійної (невоєнізованої) пожежної охорони, Національному антикорупційному бюро, які переведені в категорію посад, що заміщуються рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, начальницьким складом Національного антикорупційного бюро за переліком посад і на умовах(в порядку), затверджених відповідно центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту та Національним антикорупційним бюро.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян (як під час проходження служби, так і після її закінчення) зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

Вирішуючи спір у цій частині судом встановлено, що питання стосовно обчислення вислуги років було предметом розгляду Верховного Суду у подібних правовідносинах, яке стосувалось застосування ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка тотожна ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в частині формулювання: «одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше».

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.04.2018 року у справі № 806/2104/17, колегія судів дійшла до висновку, що поняття календарна вислуга років застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, відповідно до ч. 2 ст. 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є наявність вислуги 10 років і більше.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що в ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах від 11.04.2018 року у справі № 806/2104/17, від 24.11.2020 року у справі № 822/3008/17, від 21.04.2021 року у справі № 380/2427/20 та від 27.05.2021 року у справі № 1.380.2019.005965.

Додатково суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 29.04.2022 року по справі № 580/2497/21, відповідно до яких поняття «умова набуття права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги» і поняття «обчислення розміру одноразової грошової допомоги» - є відмінними, адже до складу першого включається як календарна так і пільгова вислуги років, а до складу другого - лише календарна.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує такі висновки Верховного Суду при вирішенні спірних правовідносин.

Згідно з витягом з наказу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 20.05.2024 № 8/ос-ЗМУМЮ/49, ОСОБА_1 майора внутрішньої служби, начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, звільнено 21 травня 2024 року зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (у зв`язку із скороченням штатів). Цим наказом визначено, що вислуга років для призначення пенсії на день звільнення в календарному обчисленні становить 12 років 02 місяці 16 днів, у пільговому обчисленні 13 років 03 місяці 19 днів.

Відповідно до витягу з наказу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 10.06.2024 № 8/ос-ЗМУМЮ/56 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції майора внутрішньої служби ОСОБА_1 з 21.05.2024 по 30.05.2024, з 31.05.2024 по 04.06.2024, з 05.06.2024 по 07.06.2024 слід вважати днем його звільнення 10.06.2024. Цим наказом визначено, що вислуга років для призначення пенсії на день звільнення в календарному обчисленні становить 12 років 03 місяці 05 днів, у пільговому обчисленні 13 років 04 місяці 14 днів.

Отже, виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що у позивача наявний стаж як у пільговому так і у календарному обчисленні для призначення спірної допомоги, оскільки умова про наявність вислуги 10 і більше років у даному випадку вважається дотриманою.

При обрахунку розміру такої допомоги застосовується кількість років саме в календарних роках (50 % грошового забезпечення * календарні роки).

Таким чином в цій частині позовні вимоги також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримано, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3674-VI).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Цей спір пов`язаних із не нарахуванням та не виплатою грошового забезпечення у повному обсязі, що є заробітною платою.

У свою чергу згідно з копією квитанції до платіжної інструкції № 17915655М від 08.07.2024 позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 2422,40 грн.

Таким чином, позивач сплатив судовий збір за відсутності обов`язку сплати такого.

Суд зазначає, що позивач має право відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» подати клопотання про повернення судового збору у зв`язку з внесенням його в більшому розмірі.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум.

3. Зобов`язати Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум.

5. Зобов`язати Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

6. Визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на день його звільнення.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8749 (вісім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн 52 коп.

8. Визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо не виплати ОСОБА_1 в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

9. Зобов`язати Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

10. Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (79005 м. Львів вул. Архипенка 1; ).

Суддя Р.П. Качур