Справа № 460/9752/24
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2024 рокум. Рівне№460/9752/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

1.Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з вказаним адміністративним позовом (позовною заявою) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач-2), у якому позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача-1 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком від 11.03.2024 та зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період підприємницької діяльності з 18.05.1995 по 04.04.2012, період роботи на Дубенському м`ясокомбінаті з 21.09.1989 по 24.03.2003 та призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 03.03.2024.

Позивач в обґрунтування позову зазначає про те, що відповідачем-1 протиправно відмовлено йому в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), а також відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу позивача здійснення ним підприємницької діяльності та періоди роботи на Дубенському м`ясокомбінаті, які підтверджуються записами трудової книжки. Позивач звертає увагу на те, що із заявою про призначення пенсії за віком він звертався до органів Пенсійного фонду двічі, зокрема, після отримання рішення про відмову в призначенні пенсії від Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області від 05.01.2024 повторно звернулась 03.03.2024 з заявою через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, однак рішення органу Пенсійного фонду не отримала. На запити щодо стану розгляду заяви від 03.03.2024 отримала відповідь відповідача-1 про те, що відповідачем-2 прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, однак такої відмови позивач не отримувала. Вважає такі дії відповідачів протиправними та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

30.09.2024 відповідач-1 подав до суду свій відзив на позовну заяву, де в обґрунтування заперечень проти задоволення позову зазначає про те, що період роботи (21.09.1989 по 28.02.2003) зарахований позивачу до страхового стажу, що підтверджується розрахунком стажу, а тому позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу такого періоду роботи на Дубенському м`ясокомбінаті, що складає 13 років 06 місяців 04 днів, є безпідставними та недоведеними. Поряд із цим відповідач-1 стверджує, що за березень 2003 року в Реєстрі відсутні відомості про сплату страхових внесків (довідка форми ОК- 5), а тому підстави для зарахування даного місяця в страховий стаж немає. З приводу врахування до страхового стажу позивача періоду ведення підприємницької діяльності відповідач-1 зазначає про те, що відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Оскільки період ведення підприємницької діяльності з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку, відтак такий період позивачу зарахований згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка форми ОК-5), а саме за період з 01.01.2008 по 31.05.2008 з 01.07.2008 по 31.07.008 та з 01.09.2008 по 31.10.2008, оскільки за цей період наявні відомості сплати внесків. При цьому період роботи позивача на м`ясокомбінаті співпадає з введенням позивачем підприємницької діяльності. З урахуванням наведеного відповідач-1 вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач-2 не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, свій відзив на позов до суду не подав.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана позивачем до суду 22.08.2024 у паперовій формі шляхом надіслання засобами поштового зв`язку, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 27.08.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2024 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою від 30.08.2024 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановив відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов та витребував у відповідача докази.

Відповідач-1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав 30.09.2024 до суду відзив, у якому відповідач-1 виклав свої заперечення проти позову.

Ухвалою від 14.10.2024 суд залучив Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (відповідача-2) до участі у справі в якості другого відповідача.

Відповідач-2 не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду, свій відзив на позов до суду не подав.

13.11.2024 до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення доказів на виконання ухвали суду від 30.08.2024.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим місцем проживання позивача є м. Дубно Рівненської області , що підтверджується даними з належного позивачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Дубнівським РВ УМВС України в Рівненській області 10.04.1997.

Досягнувши віку 60 років, 01.01.2024 позивач звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV. Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Позивач 03.03.2024 повторно звернулась із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV. Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто 11.03.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області (відповідач-2) та прийнято рішення №04, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, оскільки відсутній необхідний страховий стаж. У вказаному рішенні відповідачем-2 зазначено про те, що страховий стаж становить 23 роки 10 місяців 06 днів, стаж для розрахунку права 24 роки 07 місяців 28 днів, а за доданими документами до страхового стажу заявника не зараховано: 1) періоди роботи з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003, згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 02.09.1980, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу; 2) довідку №07-02-30/92-й-98 від 23.01.2024 (надана копія).

Отже у цій справі, яка розглядається судом, предметом спору є дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період підприємницької діяльності з 18.05.1995 по 04.04.2012, період роботи на Дубенському м`ясокомбінаті з 21.09.1989 по 24.03.2003 та призначити і виплачувати пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV з 03.03.2024.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Приписами статті 1 та частини 1 статті 2 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію. Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; зокрема, закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).

Приписами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають в т.ч.: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року (ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV).

За приписами частини 4 статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

З рішення відповідача-2 від 11.03.2024 вбачається, що вік позивача становить 60 років, отже страховий стаж на дату досягнення позивачем 60-річного віку (в 2023 році) повинен складати не менше 30 років. Однак, страховий стаж позивача обрахований відповідачем відповідно до Форми РС-право (за зверненням позивача від 03.03.2024) складає 23 роки 10 місяців 76днів, що є недостатнім для призначення пенсії згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV.

З оскаржуваного рішення відповідача-2 від 11.03.2024 також вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003 згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 02.09.1980, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В період до 01 січня 2004 року обчислення трудового стажу здійснювалося згідно зі статями 56-63 Закону №1788-ХІІ.

Так відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Таким чином, надання уточнюючих довідок повинно здійснюватися лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис. Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі №235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 по справі №242/2536/16-а.

Згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 02.09.1980, що стосується спірних періодів, 21.09.1989 позивача було прийнято на роботу в будцех маляром 3 розряду в ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат» та 24.03.2003 звільнено з займаної посади. Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не було взято до уваги.

Вказане також підтверджується наявними в матеріалах справи архівними витягами з наказів щодо періоду роботи позивача на Дубенському м`ясокомбінаті, виданих Дубенською міською радою від 23.01.2024. Із вказаних витягів вбачається, що ОСОБА_1 на підставі наказу (розпорядження) №283 прийнято на роботу з 21.09.1989 в будцех маляром 3 розряду та наказом (розпорядженням) №104 звільнено з роботи 24.03.2003 у зв`язку з скороченням чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, враховуючи що робота позивача у спірних періодах підтверджується записами трудової книжки, яка з наведених вище висновків є основним документом для підтвердження стажу, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем-2 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи на Дубенському м`ясокомбінаті з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003 згідно його трудової книжки НОМЕР_2 від 02.09.1980.

Щодо посилань відповідача на відсутність даних про роботу позивача в індивідуальних відомостях про застраховану особу, як на підставу для незарахування вищевказаних періодів роботи позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частиною 2 статті 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Як передбачено частинами 4 - 6, 9, 10 статті 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення.

Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, на думку суду, виходячи зі змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача як застрахованої особи, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно із частинами 11 та 12 статті 9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно закону.

Відтак, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період її роботи з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003, оскільки в даному випадку позивач не несе відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску, у зв`язку з відсутністю нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків в Реєстрі.

В свою чергу суд зауважує, що позивачем в позовних вимогах зазначається про незарахування всього періоду його роботи у ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат», а саме з 21.09.1989 по 24.03.2003. Однак, як вбачається з рішення відповідача-2 від 11.03.2024 та Форми РС-право, відповідачем частково зараховано період роботи позивача в ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат» а не зарахованими є лише періоди зазначенні в рішенні відповідача-2 від 11.03.2024 №04 з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003, щодо зарахування яких суд надав оцінку вище.

Отже, в частині зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 21.09.1989 по 31.07.2000, з 01.01.2003 по 28.02.2003 в ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат» позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач також просить суд зобов`язати відповідача-1 зарахувати до страхового стажу період провадження ним підприємницької діяльності з 18.05.1995 по 04.04.2012. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 18.05.1995 по 04.04.2012.

Суд зауважує, що період здійснення підприємницької діяльності з 18.05.1995 по 04.04.2012 частково перетинається з періодом роботи позивача у ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат» з 21.09.1989 по 24.03.2003.

Оскільки судом вже надавалась оцінка щодо зарахування періоду роботи позивача згідно його трудової книжки НОМЕР_2 від 02.09.1980 з 21.09.1989 по 24.03.2003 у ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат», відтак здійснення підприємницької діяльності у вказаному періоді не підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Згідно з абзацом 3 підпункту 2 пункту 2.1 Розділу 2 Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Тобто законодавець передбачив зарахування як до трудового так і до страхового стажу фізичних осіб-підприємців періоди провадження ними господарської діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, незалежно від сум сплачених ними страхових внесків (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Належними ж доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.08.2024 у справі №580/7175/21.

Як вбачається з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату позивачем страхових внесків в 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2009, 2010, 2012 роках. Відповідно до Форми ОК-5 страхові внески частково сплачені позивачем в 2008 та 2011 роках та як вбачається з Форми РС-право були зараховані відповідачем до страхового стажу позивача пропорційно до сплачених ним внесків. Отже вимога позивача про зарахування до його страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 18.05.1995 по 04.04.2012 не підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу позивача про зобов`язання відповідача-1 призначити та виплачувати з 03.03.2024 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, суд виходить з наступних міркувань.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач повторно (після первинної відмови в призначенні пенсії за віком оформленої рішенням від 05.01.2024 за результатом розгляду заяви позивача від 01.01.2024) подав заяву про призначення/перерахунок пенсії датовану 03.03.2024.

Вказана заява відповідно до принципу екстериторіальності розглядалась відповідачем-2, яким прийнято рішення від 11.03.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком на підставі заяви позивача від 03.03.2024.

Оскільки ця справа, яка розглядається судом, стосується винесеного відповідачем-2 рішення про відмову в призначенні пенсії від 11.03.2024 №04, відтак предметом розгляду даної справи є саме рішення відповідача-2 від 11.03.2024 №04 за результатами розгляду заяви позивача від 03.03.2024, а отже і дії зобов`язального характеру має вчиняти орган який приймав таке рішення, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду в Полтавській області.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи і те, що позивачем заявлені позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача-1 щодо відмови в призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача-1 призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 2 статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень (дій, бездіяльності) суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов до висновку про те, що саме рішенням відповідача-2 від 11.03.2024 №04 порушено права позивача на призначення пенсії у зв`язку з досягненням пенсійного віку.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі №160/9500/21 зазначив, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: - лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; - повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; - вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що рішення відповідача-2 від 11.03.2024 прийняте не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відтак, для належного захисту порушеного права позивача та на підставі статті 9 КАС України, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 11.03.2024 №04 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, закріплюють, що право особи на пенсійне забезпечення, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який, зокрема, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, саме до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і поданих вперше.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині 2 статті 2 КАС України.

Оскільки вирішення питання наявності права на пенсію (підрахунку загального стажу) є прерогативою пенсійного органу і суд не вправі замість пенсійного органу вдаватись до підрахунку стажу, чи прийняття рішення про призначення пенсії, тому на переконання суду, для відновлення порушеного права позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03.03.2024 про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу спірних періодів, зазначених судом у цьому рішенні як таких, що підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 від 11.03.2024 №04 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, а також зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 03.03.2024, враховуючи висновки суду викладені в рішенні щодо наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача період роботи у ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат» з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 11.03.2024 №04 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.03.2024 про призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням наведених у цьому рішенні суду висновків суду про наявність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи у ВАТ «Дубенський м`ясокомбінат» з 01.08.2000 по 31.12.2002 та з 01.03.2003 по 24.03.2003.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (місцезнаходження: вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ).

Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (місцезнаходження: вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська обл., 36014, ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК