Справа № 461/3738/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 461/3738/24 пров. № А/857/17196/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

за участю секретаря Кулабухової М.М.,

представник апелянта Максимов А.О.,

представника відповідача Горбонос І.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2024 року (ухвалене головуючим Мироненко Л.Д. об 14 год. 03 хв. у м. Львові, повне судове рішення складено 17 червня 2024 року) у справі № 461/3738/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що він, з 2018 року навчався у Львівському національний університеті ветеринарної медицини та біотехнологій імені Степана Гжицького та проживав в Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання. 10 квітня 2024 року він звернувся до ГУ ДМС України з метою врегулювання його статусу перебування в Україні. Проте йому було вручено оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Позивач вказує, що він є коптом. У його країні походження копти зазнають переслідувань за ознакою віросповідання. Крім того, зазначає, що на нього було здійснено 2 напади які супроводжувались фізичним насильством у зв`язку з його релігійною приналежністю у Єгипті. Після даних подій, позивач вирішив покинути країну свого походження та переїхав до України де проживав з 2018 року. Вказує, що відповідно до законодавства України забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де останнім загрожує небезпека за ознаками віросповідання.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.06.2024 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, оскільки після прийнятого 06.10.2023 рішення відповідачем про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 своєчасно не здав посвідку та не залишив територію України.

При прийнятті рішення суд врахував, що в ході розгляду справи позивачем належних та допустимих доказів поважності причин неможливості звернутися до міграційних органів протягом визначеного періоду з питань узаконення свого перебування на території України не надано.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що не звернення позивача із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів виконавчої влади України не є підставою вважати, що йому не загрожує небезпека його життю та здоров`ю. Судом першої інстанції не було досліджено інформацію з країни походження позивача, яка була додана до матеріалів справи, яка підтверджує, що у випадку його повернення йому може загрожувати небезпека його життю та здоров`ю.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні 07.11.2024 просив зупинити провадження у справі.

Хвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2024 відмовлено в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та зупинення провадження і надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач, гр. Єгипту, проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 , виданої 12.04.2018.

Відповідно до листа в.о. ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С. З. Гжицького від 18.09.2023 № 60-29, адресованого начальникові ГУ ДМС у Львівській області, іноземних громадян, в тому числі Нашеда Ібрама ОСОБА_2 (посвідка НОМЕР_1 ) було відраховано з числа здобувачів вищої освіти. Висловлено прохання про прийняття рішення про скасування відповідних посвідок на тимчасове проживання в Україні.

Згідно з наказом в.о. ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С. З. Гжицького № 688-4 від 08.09.2023, за невиконання навчального плану та порушення умов договору було відраховано студента 5-ого курсу, контрактної форми навчання факультету ветеринарної медицини, Нашеда Ібрама ОСОБА_2 та розірвано з останнім договір про надання освітніх послуг.

06.10.2023 головним спеціалістом відділу тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_3 підготовлено висновок про скасування посвідки на тимчасове проживання, у якому остання рекомендувала скасувати та визнати недійсною посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 терміном дії до 30.06.2024, виданої на ім`я громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; вилучити для знищення у встановленому законодавством порядку посвідку на тимчасове проживання на території України НОМЕР_1 терміном дії до 30.06.2024.

Рішенням ГУ ДМС у Львівській області від 06.10.2023 на підставі підпункту 2 пункту 63 порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, було скасовано посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 .

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ № 002459 від 10.04.2024 вбачається, що 10.04.2024 о 10 год. 56 хв. за адресою: м. Львів, вул. Руданського, 3 виявлено проживання на території України за недійсними документами, гр. Єгипту ОСОБА_1 , за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Постановою серії ПН МЛВ № 002451 від 10.04.2024 року, гр. Єгипту ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАПта накладено стягненняу виді штрафу у розмірі 3400 грн, за проживання на території України за недійсними документами.

Відповідно до квитанції № 2851317 від 15.04.2024 гр. Єгипту ОСОБА_1 сплатив штраф в розмірі 3400 грн.

З рішення головного спеціаліста Головного управління ДМС у Львівській області Кепич Христини від 10.04.2024 вбачається, що гр. Єгипту ОСОБА_1 після прийнятого 06.10.2023 рішення ГУ ДМС у Львівській області про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 своєчасно не здав посвідку та не залишив територію України, у зв`язку з чим останнього зобов`язано покинути територію України у термін до 05.05.2024.

З вказаним рішенням позивач ознайомився 11.04.2024, що підтверджується його особистим підписом. При цьому, останній зазначив, що перекладач йому не потрібен.

Позивач вважаючи спірне рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Державну міграційної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі - Положення №360) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Державна міграційна служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями Державної міграційної служби є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.п. 9 п. 4 Положення № 360 Державна міграційна служба відповідно до покладених на неї завдань: приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону №3773-VI нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 3 ст. 3 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 9 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 1 Закон № 3773-VI посвідка на тимчасове проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно до ч. 12 ст. 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Як згадувалось вище, позивач перебував на законних підставах на території Україні та мав посвідку на тимчасове проживання у зв`язку з навчання.

Однак, згідно з наказом в.о. ректора Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С. З. Гжицького № 688-4 від 08.09.2023, за невиконання навчального плану та порушення умов договору було відраховано студента 5-ого курсу, контрактної форми навчання факультету ветеринарної медицини, Нашеда Ібрама Нашеда Савереса та розірвано з останнім договір про надання освітніх послуг.

На підставі цього, рішенням ГУ ДМС у Львівській області від 06.10.2023 на підставі підпункту 2 пункту 63 порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, було скасовано посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 .

Відтак, з моменту прийняття рішення ГУ ДМС у Львівській області від 06.10.2023 в позивача були відсутні законні підстави перебувати на території України

Частиною 1 ст. 26 Закону №3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону №3773-VI один з примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджена Інструкцією № 353/271/150.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 1 ст. 15 Закону №3773-VI наведений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзні документи для виїзду за кордон, тощо.

Згідно п. 5. розділу І Інструкції № 353/271/150 підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, зокрема дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

Відповідно до п. 6 розділу І Інструкції примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Одночасному врахуванню підлягають положення ст. 31 Закону № 3773-VI, згідно яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Аналіз наведених норм показав, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.

Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Примусове повернення означає систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни походження є дії іноземця, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.

Так, на момент прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, у позивача відсутні документи, які дають підстави для перебування на території України.

Ба більше, на момент прийняття оспорюваного рішення позивач не звертався із заявою про додатковий захист в Україні.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття оспорюваного рішення позивачем не наводилось обставин, що загрожують його життю, свободі, у тому числі у релігійних чи політичних проявах, у разі повернення до країни походження, і таких не встановлено під час судового розгляду справи.

Суд першої інстанції вірно врахував, що із наданим позивачем медичних документів не вбачається, що позивачу були заподіяні тілесні ушкодження саме з підстав нетерпимості до його віросповідання. Також, останній, у встановленому законом порядку, із заявою про визнання його біженцем до компетентних органів виконавчої влади України не звертався.

Відтак, колегія суддів поділяє твердження суду першої інстанції, що аргументи сторони позивача щодо неможливості його примусового повернення до країни походження, внаслідок існування небезпеки його життю та свободі за ознаками віросповідання, не відповідають фактичним обставинам справи та не є підставою для визнання рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни незаконним.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, а також встановленого факту незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були всі правові підстави для прийняття оспорюваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що в ході розгляду справи позивачем належних та допустимих доказів поважності причин неможливості звернутися до міграційних органів протягом визначеного періоду з питань узаконення свого перебування на території України не надано.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2024 року у справі № 461/3738/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 18 листопада 2024 року