Справа № 346/2198/24
Суддя: Беркещук Б. Б.
Дата ухвалення: 2024-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 346/2198/24
Провадження № 2-а/346/43/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

з участю: секретаря Романчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в зaлі Кoлoмийcькoгo міcькpaйoннoгo cуду Івaнo-Фpaнківcькoї oблacті aдмініcтpaтивну cпpaву за позовом ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Оліградський Мирослав Васильович до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Оліградський Мирослав Васильович звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.04.2024 р. ОСОБА_1 в системі Дія отримав повідомлення про накладення арешту на його грошові кошти.

В розділі повідомлення та виконавчі провадження системи Дія, позивач ознайомився із постановами старшого державного виконавця Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Олександра Карп?юка про відкриття виконавчого провадження від 18.04.2024 р. ВП №74793345 та про арешт коштів боржника від 24.04.2024 р. ВП №74793345.

Із змісту постанови старшого державного виконавця Коломийського відділу ДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області про відкриття виконавчого

провадження від 18.04.2024 ВП № 74793345, позивач ОСОБА_1 довідася,

що постановою № 570 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.01.2024,

його притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено адміністративне

стягнення у виді штрафу, у розмірі 3400 грн. за адміністративне правопорушення,

передбачене ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

24.04.2024 ОСОБА_1 маючи укладений договір про надання

правничої допомоги звернувся до адвоката Оліградського Мирослава за

правовою допомогою.

25.04.2024 ОСОБА_2 маючи у розпорядженні надані позивачем ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.04.2024 ВП № 74793345 та про арешт коштів боржника від 24.04.2024 ВП № 74793345, на сайті Міністерства юстиції України за ідентифікатором доступу: 9АА9Е7789В15, та адресою для ознайомлення та онлайн-оплати (https://asvpweb.minjust.gov.ua) отримав доступ до матеріалів виконавчого провадження ВП № 74793345 відкритого відносно ОСОБА_1 та ознайомився із постановою № 570 за справою про адміністративне правовпорушення від 25.01.2024, складеною т.в.о. начальника

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 .

В постанові № 570 від 25.01.2024 вказано, що дана постанова була складена

25.01.2024р., однак не має запису про її отримання особою щодо якої її

винесено та/або відправлення.

Звернув увагу суду, що другий примірник постанови № 570 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.01.2024 та Протоколу про адміністративне правопорушення, позивач ОСОБА_1 не отримав по сьогоднішній день.

Також позивач ОСОБА_1 не був повідомлений про час, дату і місце розгляду справи

про адміністративне правопорушення. Повістку із зазначеними датою і місцем

розгляду справи, не отримував.

Так, з постанови № 570 від 25.01.2024 вбачається, що позивач ОСОБА_1 будучи військовозобов`язаним, всупереч вимогам законодавства про оборону, виїхав у воєнний час з місця проживання без дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

де він перебуває на обліку, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну

підготовку та мобілізацію.

Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) позивач ОСОБА_1 порушив вимоги частини 4 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, відповідно до якої у воєнний час забороняється виїзд

призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу

керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування

та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки

України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника),

що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період, тобто скоїв адміністративне

правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стосовно нібито порушення позивачем ОСОБА_1 вимог частини 4 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме виїзду у воєнний час з місця

проживання без дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , всупереч вимогам

законодавства про оборону, зазначив, що позивач є батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є дитиною з інвалідністю, здійснює за ним догляд за що отримує соціальну допомогу.

Син, ОСОБА_4 23.04.2013 перебуває на тимчасовому консульському обліку в Посольстві України в Сполученому Королівстві Великобританії та Північної Ірландії з 31.12.2024, що підтверджується довідками про перебування на консульському обліку від 12.11.2022 та 12.03.2024.

Згідно тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 16.01.2024, позивач ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у військовий час та зарахований в запас 25.10.2008 згідно абз. 1 п. 1 ст. 18 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

17.01.2024 позивач ОСОБА_1 отримав листа від ІНФОРМАЦІЯ_3 про те що він відповідно до абз. 6 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну

підготовку та мобілізацію має право на відстрочку від призову на військову службу

під час мобілізації у зв`язку з доглядом за дитиною інвалідом.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Оскільки справа про адміністративні правопорушення розглянута та накладено

адміністративні стягнення т.в.о. начальника

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , постає питання: чи визначено посадовою інструкцією

т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 право розглядати

справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення.

Щодо перетину кордону вказує, що позивач ОСОБА_1 будучи батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є дитиною з інвалідністю, здійснючи за ним догляд та отримуючи соціальну допомогу, має право на безперешкодний перетин державного кордону у пунктах пропуску.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що притягнення його до адміністративної

відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого

частиною 4 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є

незаконним, необґрунтованим та недоведенним.

Просить, поновити строк оскарження постанови № 570 від 25.01.2024 по справі про адміністративні правопорушення; скасувати постанову № 570 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.01.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності і накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, у розмірі 3400грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як незаконну та закрити провадження по справі; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача ОСОБА_1 , судові витрати.

Заперечуючи проти позову представником відповідача до суду подано відзив, в якому не визнає заявлених позовних вимог позивача ОСОБА_1 , вважає їх недоцільними та

необґрунтованими, заперечує щодо їх задоволення посилаючись на те, що будучи військовозобов`язаним, всупереч вимогам законодавства про оборону, позивач виїхав у воєнний час з місця проживання без дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , де він перебуває на обліку, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Оскільки в діях позивача вбачався склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП - порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, порушення правил військового обліку, яка є бланкетною нормою та відсилає до норм Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, зокрема, ч.4 ст.37 вказаного Закону ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та прийняття спірної постанови), відповідно до якої у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника), то уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 було складено адміністративний протокол серії 5 № 56 від 14.01.2024 р. стосовно позивача. При цьому заперечень у позивача щодо складання у відношенні нього протоколу чи будь-яких зауважень не було. Позивач під підпис був повідомлений про місце, час та дату розгляду справи, будь-яких клопотань про перенесення дати розгляду справи від нього не надходило.

25.01.2024 позивач для участі у розгляді справи про

адміністративне правопорушення не прибув, будь-яких клопотань від нього чи доказів

на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 не надходило. В зв`язку з цим уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 було проведено розгляд справи за наявними в ній матеріалами без участі позивача.

Оскільки розгляд справи про адміністративне правопорушення був призначений

на 14:00 год. 25.01.2024 р., тобто не раніше як за три доби з моменту складення

адміністративного протоколу, то твердження позивача про те, що його не було належним чином повідомлено про місце і час розгляду справи та що таке

повідомлення не було зроблено за три доби до дня розгляду справи, є безпідставними.

За результатами розгляду справи уповноваженою особою прийнято рішення про застосування до позивача адміністративного штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. Копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності було направлено на вказану позивачем адресу рекомендованим листом.

Дані стосовно місця проживання позивача зазначені в протоколі з його слів та

позивачем не заперечувалися, що спростовує твердження про те, що адреса його

місця проживання зазначена невірно. Крім того, відповідно до наявної в мережі

«Інтернет» інформації колишньою назвою

АДРЕСА_1 ».

Щодо розгляду справи ТВО начальника Чернівецького РТЦКтаСП О.Пашко представник зазначив, що відповідно до розділу ІV «Призначення на посади та звільнення з посад» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, пунктів 120,121 у зв`язку зі службовою необхідністю на військовослужбовця, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою рівнозначною або вищою посадою, а саме: 1) вакантною - за його згодою; Тимчасове виконання обов`язків покладається на військовослужбовців наказом командира (начальника) військової частини.

Зазначив,що частиною 4 ст.37 Закону № 2232- XII від 25.03.1992 визначено, що у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника).

Оскільки позивачем не було надано жодного документа, який би підтверджував його право на виїзд у воєнний час з місця проживання у розумінні ч.4 ст.37 Закону № 2232- XII від 25.03.1992, то його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП.

З огляду на зазначене, вимоги заявника є безпідставними та задоволенню не

підлягають.

Просить, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 про визнання протиправною та скасування постанови № 570 від 25.01.2024 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 3400 грн відмовити.

Крім того, представником ІНФОРМАЦІЯ_1 подано заперечення на заяву про стягнення судових витрат, вказуючи, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи. Предметом розглядуваного спору є справа незначної складності, враховуючи обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, вважаю, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, зі складністю справи, тому просить заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. з ІНФОРМАЦІЯ_6 за рахунок його бюджетних асигнувань залишити без розгляду.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 липня 2024 року витребувано у відповідача матеріали на підставі яких винесено постанову по справі про адміністративні правопорушення №570 від 25.01.2024 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП; засвідчену копію посадової інструкції т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 за ч.2 ст.210-1 КУпАП.

Вимоги ухвали суду про витребування доказів ІНФОРМАЦІЯ_7 , не виконано.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Оліградський Мирослав Васильович подав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його та позивача участі, позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - «КАС України») у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши подані документи і матеріали, проаналізувавши викладені в письмових заявах пояснення позивача, представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами, тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Суд вважає за необхідне зазначити, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Елементами верховенства права є принцип рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпе-чити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

Згідно ст.245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбов-цями.

За визначенням у Законі України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на теперішній час.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військовооблікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Судом встановлено, що 25 січня 2024 року ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковником ОСОБА_6 , ухвалена постанова відповідно до якої позивач ОСОБА_1 будучи військовозобов?язаним, всупереч вимогам законодавства про оборону, виїхав у воєнний час з місця проживання без дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , де він перебуває на обліку, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) позивач ОСОБА_1 порушив вимоги частини 4 ст.37 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, відповідно до якої у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов?язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов?язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України без дозволу відповідного керівника), що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період, тобто, скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.15-16, 51-52).

Відповідальність за ч. 2 ст.210-1 КпАП України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, настає у разі повторного протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період

Згідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази надають суду учасники справи. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу"призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно ст. 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до ч.ч.5, 6 ст.4 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.

Частиною 3 статті 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої роз-відки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно із п.1 Правил призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зо-крема:- перебувати на військовому обліку: за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад; у разі вибуття за межі України на строк більше трьох місяців - за місцем консульського обліку в закордонних дипломатичних установах України;- прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів; -не змінювати місце проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки(військовозобов`язаних та резервістів СБУ, Служби зовнішньої розвідки - без дозволу відповідного керівника); - особисто в семи-денний строк з дня прибуття до нового місця проживання прибувати із паспортом громадянина України і військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки, закордонної дипломатичної установи України), який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік; - особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених устатті 7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Як встановлено судом, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано в Івано-Франківській області, Коломийському районі, село Турка, вулиця Соборна, буд.5 (а.с.17).

Згідно тимчасового посвідчення військовозобов?язаного № НОМЕР_1 - ОСОБА_1 має військове звання солдат; військово-облікова спеціальність -956647А, категорія 2; непридатний до військової служби у мирний час та обмежено придатний у військовий час; призовною комісією Коломийського ОМВК зарахований в запас 25.10.2008 згідно абз.1 п.1 ст.18 ЗУ «Про ВО і ВС» (а.с.21).

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є законним представником дитини з інвалідністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18).

Згідно наявних даних за місцем військового обліку позивача, ОСОБА_1 являється обмежено придатним до військової служби, та відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має право на відстрочку від призову та військову службу під час мобілізації у зв?язку із доглядом за дитиною інвалідом. Зокрема, позивача проінформовано, що відповідно до Постанови КМУ "Про затвердження порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30 грудня 2022 р. №1487 в разі зміни персональних даних військовозобов`язаний зобов язаний особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 "Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" (а.с.22).

Відповідно до протоколу 5 №56 про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 14 січня 2024 року, 14.01.2024 року о 19 год. 30 хв., ОСОБА_1 являючись військовозобов?язаним, всупереч вимогам правил військового обліку встановленим законодавством виїхав без дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , де військовозобов?язаний перебуває на військовому обліку (а.с.48-49).

На підставі вищевказаного протоколу, ТВО начальника Чернівецького районного територіального центру комплектування ОСОБА_6 25 січня 2024 року, винесено постанову №570 за справою про адміністративне правопорушення, згідно якої встановлено що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, всупереч вимогам законодавства про оборону, виїхав у воєнний час з місця проживання без дозволу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , де перебуває на обліку, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, тобто в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. (а.с.51-52).

Оцінюючи доводи позивача з приводу порушення процедури розгляду справи та винесення оскаржуваної постанови, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2-1 Постанови № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 р. у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: батьки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років, за наявності свідоцтва про народження дитини або документів, що підтверджують відповідні повноваження особи, що супроводжує дитину з інвалідністю (у разі здійснення супроводу опікуном, піклувальником, одним або обома прийомними батьками, батьками-вихователями), посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Закону України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, в якому зазначено статус дитина з інвалідністю, або довідки про отримання державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю, виданої структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві держадміністрації, виконавчим органом міської ради, до території територіальної громади якої входить територія міста обласного значення, районної у місті (у разі її утворення) ради (незалежно від того, кого призначено отримувачем допомоги), або індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю, виданої лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я, або медичного висновку про дитину з інвалідністю до 18 років (їх нотаріально засвідчених копій);

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 є батьком дитини з інвалідністю, та згідно листа Коломийського РТЦК має право на відстрочку.

Крім того, суд зазначає, що права про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

При складанні протоколу щодо позивача останнього повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення щодо нього, роз`яснено його права та обов`язки, тому його неявка у день винесення постанови не перешкоджала розгляду справи.

Протокол про адміністративне правопорушення складено в присутності позивача та за його особистим підписом, у протоколі зазначена дата розгляду справи про адміністративне правопорушення (25.01.2024 р. на 14:00 год.) та місце її проведення ( ІНФОРМАЦІЯ_8 що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ), тобто позивачу було відомо про дату, час та місце розгляду справи. Протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про ознайомлення позивача з його правами, відсутність пояснень та заяв/клопотань.

Однак, при винесенні постанови №570 за справою про адміністративне правопорушення від 25 січня 2024 року відповідачем об`єктивна сторона правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП не розкрита, не визначено суть протиправної поведінки позивача та її шкідливих наслідків, не зазначено час, місце, умови, способи вчинення інкримінованого правопорушення.

Суд зауважує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є обґрунтованими, та, відповідно, такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ч.3 ст.286 КАС України наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що уповноваженою посадовою особою не в повній мірі були виконані вимоги ст.252 КпАП та не встановлено усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. За таких обставин, суд доходить переконання щодо недодержання процедури винесення оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, яка передбачена Законом, недостатність доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем не надано, у зв`язку з чим, оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Щодо клопотання представника позивача про поновлення строку на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, суд зауважує наступне.

Позивач причину пропуску строку оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення вважає поважною, оскільки копію оскаржуваної постанови №570 від 25.01.2024 р. він не отримував, а лише 25.04.2024 р. його представник адвокат Оліградський М.В. на сайті Міністерства юстиції України отримав доступ до матеріалів виконавчого провадження ВП №74793345 відкритого відносно ОСОБА_1 та ознайомився із постановою №570 за справою про адміністративне правопорушення від 25.01.2024, складеною в.о.начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , О.Пашко.

Згідно із частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову адміністративної комісії - у виконавчий комітет (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчі органи, що виконують їх повноваження) відповідної ради або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

У відповідності з положеннями статті 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Частина друга статті 286 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови).

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (частини третя та четверта статті 123 КАС України).

Така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 140/2046/19.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду, представник позивача покликався на те, що позивач не отримав копію постанови №570 від 25.01.2024 р. та тільки 24.04.2024 р. в системі Дія отримав повідомлення про накладення арешту на грошові кошти. Позивач, маючи укладений договір про надання правової допомоги звернувся до адвоката Оліградського М.В. за правовою допомогою. 25.04.2024 року адвокат отримавши доступ до матеріалів виконавчого провадження ВП №74793345 відкритого відносно ОСОБА_1 , ознайомився із постановою №570 за справою про адміністративне правопорушення від 25.01.2024 року, та відповідно 25.04.2024 року через систему «Електронний суд» подав до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області позовну заяву про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Частиною 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи все вищезазначене в сукупності, суд вважає причини пропуску позивачем строку звернення до суду поважними та знаходить підстави для його поновлення.

Щодо розподілу судових витрат, зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2ст. 132КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З доданих до заяви матеріалів вбачається, що правову допомогу ОСОБА_1 у зазначеній справі надавав адвокат Оліградський Мирослав Васильович на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №2024/11 від 12 квітня 2024 року. З Акту приймання-передачі за Договором про надання професійної правничої допомоги №2024/11 від 12 квітня 2024 року та квитанції до прибуткового касового ордера №2024/11 від 25 квітня 2024 квітня вбачається, що за надані послуги отримано гонорар в розмірі 5000 гривень

При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Суд, враховуючи складність справи та значення справи для сторін, час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, дійшов висновк, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений позивачем при поданні адміністративного позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.241-246,286 КАС України,-

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Оліградський Мирослав Васильович строк звернення до суду з даним позовом.

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати Постанову №570 за справою про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210-1 КУпАП від 25 січня 2024 року, винесену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковником ОСОБА_6 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу, у розмірі 3400,00 грн.. і справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_6 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 гривень 60 копійок.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_6 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області.

Суддя Беркещук Б. Б.