Справа № 300/6786/24
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" листопада 2024 р. справа № 300/6786/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михальчук Наталія Петрівна, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу щодо призову на військову службу під час мобілізації, ?
ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михальчук Н.П., звернувся в суд із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив:
- визнати протиправними дії щодо призову на військову службу під час мобілізації;
- визнати протиправним та скасувати наказ «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період.
Позивач вважає, що відповідно до ч.4 ст.35 Конституції України йому гарантовано, як особі, яка має несумісні з виконанням військового обов`язку релігійні переконання, заміну альтернативною (невійськовою) службою, в тому числі військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, а не лише строкової військової служби. Пояснює це тим, що військовий обов`язок, за приписами ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. В свою чергу, в ст.2 цього Закону до видів військової служби віднесені строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період тощо. В п.24 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках, до яких, з врахуванням ч.4 ст.35 Конституції України, віднесено осіб, виконання військового обов`язку якими суперечить релігійним переконанням. Ця норма Конституції України превалює над Законом України «про альтернативну (невійськову) службу» в якому йдеться про заміну тільки строкової служби. Право за Конституцією України на альтернативну (невійськову) службу не обмежено на період дії правового режиму воєнного стану.
Такими діями відповідача на переконання позивача не дотримано прав і гарантій, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відбулося втручання в права, гарантовані статтями 5, 9 в сукупності зі статтею 14 Конвенції та порушено заборони, передбачені статтею 3 Конвенції.
Згідно з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву в якому виклав заперечення проти позову. Заперечення зводяться до наступного.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2024 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2024 року №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести в тому числі на території Івано-Франківської області. Станом на момент виникнення оскаржуваних правовідносин дію зазначених указів продовжено.
Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовозобов`язаним, зарахований в запас, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не має, згідно з рішенням ВЛК визнаний придатним до проходження військової служби. Військовозобов`язаному ОСОБА_1 була вручена повістка на 28.05.2024 на відправку в 233 ЦПП ( НОМЕР_1 ), яку він підписав, але на відправку в зазначений час не з`явився. Був поданий у розшук за ст.210-1 КУпАП. Працівниками органів Національної поліції 10.06.2024 доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 і направлений до 233 ЦПП ( НОМЕР_1 ), однак у військовій частині не був прийнятий через низькі морально-ділові якості, після чого був повернутий до ІНФОРМАЦІЯ_3 та отримав повістку на 07.07.2024 на 16 год. 00 хв., за якою не з`явився. У зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено можливість заміни військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період альтернативною (невійськовою) службою, релігійні переконання позивача могли бути враховані під час вибору посади та місця проходження військової служби. Станом на сьогоднішній день військовозобов`язаний ОСОБА_1 військову службу не проходить, до списків особового складу військової частини не зарахований.
Позивач посилається на норми Постанови КМУ від 10.11.1999 №2066. Пунктом 2 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженим Постановою КМУ від 10.11.1999 №2066, визначено, що громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії. Згідно з п.3 зазначеного Положення на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією. Будь-яких інших документів, які б підтверджували стійкі релігійні переконання, які унеможливлюють проходження військової служби, позивачем не надано. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (cт.65 Конституції України). У ст.35 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Водночас, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Відповідно до ст.1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Строкова військова служба є відмінним видом військової служби від військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Із 29.10.2022 набув чинності Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо особливостей призову на строкову військову службу та діяльності призовних комісій під час дії воєнного стану» від 18.10.2022 року №2678-IX. Згідно із зазначеним Законом на час воєнного стану, призов на строкову військову службу не проводиться. Отже, чинне законодавство не містить норм які б визначали порядок проходження альтернативної (невійськової) служби під час воєнного стану та взамін проходженню військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Внутрішній аспект права на свободу світогляду і віросповідання (релігії) (forum internum) є абсолютним правом, що жодним чином не підлягає обмеженню. Водночас держава має право обмежити зовнішній аспект права на свободу світогляду і віросповідання (релігії) (forum externum). Призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що військовослужбовець змушений буде брати до рук зброю, адже громадяни, призвані на військову службу під час мобілізації направляються в навчальні центри де, з врахуванням їх морально-ділових та професійних якостей, по закінченню навчання направляються на відповідні посади в військових частинах. Так, позивач, з врахуванням його релігійних переконань міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.
В розумінні ст. 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей. Положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації. Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст.9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye). Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст.9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії). ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст.9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи. Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст.35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст.9 Конвенції та ст.35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях.
Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.
Враховуючи зазначене, дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо виклику позивача шляхом вручення повістки, направлення для проходження військово-лікарської комісії та інші здійснювані в рамках оголошеної загальної мобілізації заходи були цілком правомірними. В частині вимоги позивача щодо скасування наказу про призов на військову службу відповідач зазначає, що ОСОБА_1 на військову службу призваний не був.
Крім цього, відповідачем 11.11.2024 долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (а.с.223-226).
У відповіді на відзив представник позивача вказала, що позивача не тільки не було ознайомлено з наказом, яким його призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період і направлено в розпорядження військової структури та зараховано до списків особового складу, а також такий наказ не був прийнятий. Таким чином, відповідач не мав прав та повноважень на відправку позивача до будь-якої військової частини та/або навчального центру без видання наказу «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» щодо призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період позивача. Зазначила, що відсутність порядку направлення на альтернативну (невійськову) службу осіб, які мають несумісні із військовою службою релігійні переконання не позбавляє таку особу конституційного права на заміну військової служби невійськовою службою. Звернула увагу, що жодним законом не передбачений примусовий, тобто, всупереч прямої відмови особи, у тому числі усної (незалежно від мотивів такої відмови та її правомірності), призов на військову службу, зарахування до списків особового складу та/або примусове відправлення до військової частини. За відсутності законних підстав для відмови така особа має бути не примусово направлена до військової частини, а притягнута до адміністративної/кримінальної відповідальності.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Судом встановлено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.224).
Відповідно до довідки Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 29.05.2024 №9777 ОСОБА_1 з 28.06.2008 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а 23.04.2016 призначений Керівним комітетом Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору (а.с.65).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, шляхом направлення позивачу повісток, наказано ОСОБА_1 з`явитися 28.05.2024 та 16.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.70-72).
Позивач 29.05.2024 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив замінити проходження військової служби під час мобілізації на невійськову, а саме цивільні роботи, які не пов`язані із військовими чи силовими структурами (а.с.74).
Відповідач розглянувши вказану заяву листом від 15.06.2024 №9/1/1922 повідомив позивача, що за визначенням у Законі України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби для виконання обов`язку перед суспільством. Вона не передбачає військової підготовки та використання зброї. Таку службу проходять на підприємствах, в установах, організаціях, діяльність яких пов`язана з соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України. Строк альтернативної служби є більшим за строк строкової у 1,5 рази. Дана норма діяла у мирний час, проте строкової служби під час дії воєнного стану немає, а тому не можливо замінити військову службу альтернативною під час дії воєнного стану. Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надання відстрочки для громадян у зв`язку з їхніми особистими релігійними переконаннями не передбачено. З огляду на наведене, відсутні підстави для заміни військової служби під час мобілізації на альтернативну цивільну службу (а.с.77).
Крім цього, на заяву позивача на Гарячу лінію Міністерства оборони України від 28.05.2024 ЛЕ-17324152 щодо заміни військової служби під час мобілізації на альтернативну цивільну службу, відповідачем у листі від 12.06.2024 №9/1/1862 повідомлено аналогічну інформацію (а.с.76).
Як вбачається з матеріалів справи дружина позивача - ОСОБА_2 зверталася зі скаргою до ІНФОРМАЦІЯ_5 про проведення перевірки на предмет вчинення посадовими особами відповідача злочинів стосовно її чоловіка, за результатом розгляду якої повідомлено, що неправомірних дій посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 не встановлено (а.с.83-87).
До матеріалів позову представником позивача долучені також звернення позивача до Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, Івано-Франківської обласної прокуратури та Державного бюро розслідувань щодо вчинення кримінальне правопорушення щодо позивача (а.с. 88-103).
Позивач, не погодившись з діями щодо призову на військову службу під час мобілізації та наказом відповідача про призов і направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку публічно-правовому спору в даній справі суд виходить з наступного.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Період дії правового режиму воєнного стану тривав на момент виникнення публічно-правового спору в даній справі.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.
При вирішенні даного публічно-правового спору судом застосовані нормативно-правові акти в редакції чинній на момент його виникнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (зі змінами) (далі Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає проходження військової служби (ч. 3 ст. 1 Закону №2232-XII).
Статтею 3 Закону №2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», Закон України «Про Збройні Сили України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст.1 Закону №3543-XII).
Відповідно до частини 8 статті 4 Закону №3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.
Статтею 23 Закону №3543-XII встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, серед яких інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.
В пункті 4 статті 1 Закону №2232-XII зазначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» №1975-XII від 12.12.1991 (далі Закон №1975-XII).
Статтею 1 Закону №1975-XII визначено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (стаття 2 Закону №1975-XII).
Надаючи правовий аналіз вказаним нормативним актам вбачається, що надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, законом не передбачено; порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» не визначено.
Порядок проходження невійськової служби не прописаний також і в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.
Водночас, частиною 5 статті 22 Закону №3543-XII передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України відповідно до ч.5 ст.22 Закону №3543-XII постановою від 16 травня 2024 року №560 затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (надалі Порядок КМУ №560).
На військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону №3543-XII, для комплектування (доукомплектування) з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, навчальних частин (центрів) (далі - військові частини) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (п.2 Порядку КМУ №560).
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному Законами №3543-XII, №2232-XII та цим Порядком.
Відповідно до п.6 Порядку КМУ №560 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється у строки та в обсягах, визначених мобілізаційними планами, мобілізаційними директивами (розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил або Генерального штабу Збройних Сил.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає:
оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу, міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів України;
прибуття резервістів та військовозобов`язаних до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів, уточнення своїх персональних даних, внесення відповідних змін у військово-облікові документи та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби;
перевірку підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення;
документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації;
відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби.
Згідно з п.15 Порядку КМУ №560 керівники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з набранням чинності Указом Президента України про оголошення (продовження) мобілізації та/або з отриманням розпорядження відповідного керівника обласного ( ІНФОРМАЦІЯ_6 з визначеними строками та обсягами призову резервістів та військовозобов`язаних, серед іншого:
здійснюють оповіщення резервістів та військовозобов`язаних у складі груп оповіщення, до складу яких залучаються представники структурних підрозділів районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів міських, селищних, сільських рад, підприємств, установ, організацій, представники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки і поліцейські;
звертаються до територіального органу (підрозділу) поліції для адміністративного затримання та доставлення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення;
вживають заходів разом з представниками територіальних органів (підрозділів) поліції до адміністративного затримання та доставляння до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які відмовляються від отримання повісток або порушили правила військового обліку;
здійснюють оформлення призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
контролюють виконання заходів оповіщення, збору, призову та відправлення призваних на військову службу під час мобілізації громадян до місць проходження військової служби.
Оповіщення резервістів та військовозобов`язаних може здійснюватися представниками районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки окремо від груп оповіщення.
За приписами п.21 Порядку КМУ №560 за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Пунктами 28-29 Порядку КМУ №560 перебачено, що виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).
У повістці зазначаються: прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) і дата народження громадянина, якому адресована повістка; найменування районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ, що видав повістку; мета виклику до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділів чи відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ; місце, день і час явки за викликом; підпис (кваліфікований електронний підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку, дата підпису; реєстраційний номер повістки; роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.
В п.34 Порядку КМУ №560 передбачено, що повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ може бути надіслана зазначеними органами військового управління (органами) засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням (поштовим відправленням з оголошенням цінності з описом вкладення) з повідомленням про вручення на адресу його місця проживання після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, у тому числі адреси місця проживання.
Згідно з п.41 Порядку КМУ №560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:
день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Як вже зазначено судом вище, відповідачем, шляхом направлення позивачу повісток, наказано ОСОБА_1 з`явитися 28.05.2024 та 16.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому, як вбачається з пояснень позивача, він після проходження військово-лікарської комісії добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою розгляду поданих ним документів щодо заміни його військової служби альтернативною (невійськовою) службою (а.с.80).
Таким чином, судом не встановлено порушень вимог Порядку КМУ №560, а також протиправності дій з боку відповідача щодо оповіщення та прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 , як елементів призову під час мобілізації на особливий період.
При цьому, відповідач повідомив позивача, зокрема у листах від 15.06.2024 №9/1/1922 та від 12.06.2024 №9/1/1862, про відсутність підстав для заміни військової служби під час мобілізації, на особливий період, альтернативною цивільною службою.
Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач під час оповіщення та прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 під час мобілізації діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.
Стосовно позову в частині визнання протиправним та скасування наказу відповідача «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» щодо призову позивача та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 року №6-зп вказав, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність.
Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Також Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму щодо такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Аналізуючи наведені норми та висновки Конституційного Суду України, слід зазначити, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є, зокрема захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень, у тому числі з боку державних органів.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 8 статті 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому, визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як вже встановлено судом вище, згідно з витягом із Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Правомірність перебування на військовому обліку позивачем не оспорюється.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.37 Закону №2232-XII зняттю з військового обліку військовозобов`язаних підлягають громадяни України, в тому числі які призвані чи прийняті на військову службу.

Станом на час звернення позивача із даними позовом позивач не знятий з військового обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому наказ про його призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлення для її проходження, не приймався.

При цьому, не видача відповідачем такого наказу - має принципове та ключове значення під час розгляду наведеної справи, так як виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права та скасування його судом.

Оскільки, судом встановлено те, що в ІНФОРМАЦІЯ_7 не видано наказу про призов позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, і направлення позивача для її проходження, то вказане свідчить про відсутність порушеного права позивача, яке б потребувало судового захисту.

Суд також зазначає, що інші зазначені представником позивача в позовній заяві обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Решта аргументів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91) вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто, мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михальчук Н.П., до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу щодо призову на військову службу під час мобілізації, не підлягає до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михальчук Наталія Петрівна, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу щодо призову на військову службу під час мобілізації, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.