Справа № 520/1499/24
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 р. №520/1499/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополь (а/с69005, м. Запоріжжя, Запорізька обл., Запорізький р-н, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі оформити і направити до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області документи та подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту «а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В обґрунтування позовних вимог зазначив про відповідач у своєму листі - відповіді № К-496-2023/17-09-550/23 від 25.12.2023 протиправно відмовив позивачу у підготовці та оформленні документів для призначення пенсії ОСОБА_1 з підстав відсутності у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», такого виду служби, як служба на посадах рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, оскільки право позивача на пенсійне забезпечення, як особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, безпосередньо випливає зі змісту ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а відтак відповідач зобов`язаний вчинити дії щодо оформлення необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу через систему "Електронний суд" та надійшла в електронний кабінет користувача, що підтверджується електронною роздруківкою.

Представником відповідача надіслано до суду відзив на позов, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог зазначивши, що дія Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не розповсюджується на співробітників Державного бюро розслідувань. Представник відповідача погоджується, що в ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» зазначено про те, що пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань проводиться в порядку та на умовах, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Однак, як вбачається з аналізу преамбули та ст. 1, 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», даним законом не передбачено розповсюдження його дії на осіб рядового та начальницького складу, що проходять службу в Державному бюро розслідувань. Крім того, з аналізу ч. 1, 3 ст. 11 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» вбачається, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, регулюється виключно цим Законом, Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та нормативно правовими актами України, що прийняті відповідно до вищенаведених законів. В зв`язку з вищенаведеним, лише зазначення в Законі України «Про Державне бюро розслідувань» про те, що пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань проводиться в порядку та на умовах, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб не тягне за собою розповсюдження дії вищезазначеного закону на даних осіб. Неузгодженість між нормою спеціального Закону України, а саме ч. 3 ст. 19 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» та самим Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема статтями 1-2, де у переліку осіб рядового і начальницького складу, що мають право на пенсійне забезпечення за цим Законом не зазначені працівники Державного бюро розслідувань, що свідчить про прогалину у законодавстві. Для цього необхідно внести відповідні зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На даний момент на розгляді комітетів Верховної Ради України проєкт Закону України про внесення змін до деяких законів України щодо упорядкування окремих питань пенсійного забезпечення та страхування працівників Державного бюро розслідувань (реєстр. № 9002 від 08.02.2023). Однак, станом на 07.02.2024, вищенаведений законопроєкт не розглянуто Верховною Радою України. Таким чином, у спірних правовідносинах відповідачем дотримано вимог чинного законодавства, права позивача не порушено, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій звернув увагу суду, що питання пенсійного забезпечення, зокрема, осіб рядового і начальницького складу, які проходили службу в Державному бюро розслідувань не є остаточно законодавчо врегульованим, в тому числі з огляду на обставини, на які посилається відповідач у відзиві. Однак, як вбачається зі змісту ст. 19 Закону України «Про державне бюро розслідувань» особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію». У той же час, пункт «б» ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визначає право, зокрема, поліцейських, на пенсійне забезпечення у відповідності до цього Закону. Отже, особи рядового і начальницького складу, які проходили службу в Державному бюро розслідувань мають право користуватися такими ж соціальним гарантіями, як і поліцейські, в тому числі і на пенсійне забезпечення.

Положеннями ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.2 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України: за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 в період з 17.03.2021 по 29.09.2023 проходив службу на посадах начальницького складу в Територіальному управлінні Державному бюро розслідувань у місті Мелітополі, що підтверджується довідкою Територіального управління Державному бюро розслідувань у місті Мелітополі від 29.09.2023 № 17-09-9491/2023 та копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 .

Вказані обставини не заперечуються відповідачем у відзиві на позов.

Відповідно до пункту 1 наказу директора Територіального управління Державному бюро розслідувань у місті Мелітополі № 171 ос/дск від 28.09.2023 "Про звільнення зі служби ОСОБА_1 " на підставі пунктів 2 та 5 частини 3 статті 13 "Про Державне бюро розслідувань", абзацу першого пункту 105, підпункту 10 пункту 107 112 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року № 743, припинено (розірвано) достроково контракт про проходження служби в ДБР та звільнено зі служби в ДБР полковника ДБР ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого першого оперативного відділу Територіального управління Державному бюро розслідувань у місті Мелітополі, в запас Збройних сил України за угодою сторін, 29 вересня 2023 року.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, листом № К-496-2023/17-09-550/23 від 25.12.2023 на звернення позивача повідомлено, що у п. 2 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 30 січня 2007 року №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 02 березня 2023 року №10-1) та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 р. за №135/13402 (далі - Порядок №3-1) в переліку органів державної влади та установ, які є уповноваженими органами (структурні підрозділи) для надсилання документів органу, що призначає пенсію відсутні територіальні управління Державного бюро розслідувань та Державне бюро розслідувань. Також, відповідач зазначив, що у ст.1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в якій визначено осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах зазначеного закону, відсутні працівники Державного бюро розслідувань. Окрім того, наголосив, що постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі - Постанова №393) не врегульоване питання зарахування до вислуги років часу служби в Державному бюро розслідувань.

Не погоджуючись із такими діями суб`єкта владних повноважень, та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені положеннями Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року

№ 794-VIII ( далі Закон № 794-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 794-VIII (в редакції № 720-IX від 17.06.2020) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Відповідно до частин 1-3 статті 14 Закону № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

Положеннями ст. 19 Закону № 794-VIII визначено основні засади регулювання соціального захисту та пенсійного забезпечення працівників Державного бюро розслідувань.

Так, відповідно до вказаної норми, держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом (частина 2 статті 19 Закону № 794-VIII)

Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (частина 3 статті 19 Закону № 794-VIII).

Пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". Пенсійне забезпечення інших працівників Державного бюро розслідувань здійснюється на підставах та в порядку, встановлених законодавством (частина 4 статті 19 Закону № 794-VIII).

З аналізу наведених норм слідує, що Законом № 794-VIII виділено дві категорії працівників Державного бюро розслідувань: особи рядового і начальницького складу, на яких поширюється дія частини 3 статті 19 Закону; державні службовці, на яких поширюється дія частини 4 статті 19 Закону.

Згідно з частиною 2 статті 14-3 Закону № 794-VIII особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 17.03.2021 по 29.09.2023 проходив службу на посадах начальницького складу у Державному бюро розслідувань, що не заперечується відповідачем.

Відтак, на позивача поширюються положення частини 3 статті 19 Закону № 794-VIII, а тому пенсійне забезпечення ОСОБА_1 має здійснюватись в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), вказаним Законом визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Перелік осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону визначений статтею 1-2 Закону № 2262-ХІІ.

Варто вказати, що особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань звільненні зі служби не зазначені у вказаному переліку осіб, що мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону.

Відповідно до п. «а», п. «б» ст. 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається:

а) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону;

б) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Так, ст. 17 Закону № 2262-ХІІ визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, однак служба в Державному бюро розслідувань до вказаного переліку законодавцем не віднесена.

Суд зазначає, що з аналізу норм Закону № 2262-ХІІ безпосередньо не випливає, що особи, які проходили службу в органах Державного бюро розслідувань на посадах рядового і начальницького складу мають право на пенсійне забезпечення відповідно до цього закону.

Разом з цим, таке право визначено спеціальним законом, який регулює діяльність, соціальні гарантії та пенсійне забезпечення працівників ДБР, а саме Законом № 794-VIII, який прийнято значно пізніше ніж Закон № 2262-ХІІ, а відтак до спірних правовідносин в частині визначення права позивача на отримання пенсійного забезпечення відповідно до Закону № 2262-ХІІ підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.

Суд зазначає, що наявність неузгодженостей між вказаними двома законами, зокрема не внесення законодавцем відповідних змін до Закону № 2262-ХІІ, фактично ставить під сумнів реалізацію частини 3 статті 19 Закону № 794-VIII, якою безпосередньо передбачено право осіб рядового та начальницького складу на отримання пенсійного забезпечення в порядку та на умовах Закону № 2262-ХІІ.

Крім того, пряма норма закону, а саме частина 2 та частина 3 статті 19 Закону № 794-VIII чітко вказує на те, що особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" (в тому числі і питань пенсійного забезпечення) та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Отже, зміни до Закону № 2262-ХІІ, а також прогалини пенсійного законодавства з цього питання не можуть бути перепоною для реалізації права позивача на призначення (перерахунок) пенсії, відповідно до Закону № 2262-ХІІ та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1.

Суд звертає увагу, що недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

Водночас, правові основи діяльності Державного бюро розслідувань, його незалежності від інших систем та правоохоронних органів визначені спеціальним Законом № 794-VIII, згідно з яким Державне бюро розслідувань є правоохоронним органом (стаття 1), із власною системою (стаття 9), до складу якої входять центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи.

Відповідно до статті 23 Закону № 794-VIII, контроль за діяльністю Державного бюро розслідувань здійснюється відповідним комітетом Верховної Ради України, а до 15 лютого щороку, Директор Державного бюро розслідувань подає Президенту України та Верховній Раді України письмовий звіт про діяльність Державного бюро розслідувань за попередній рік.

Враховуючи, що за статтею 4 Закону № 794-VIII, Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом із спеціальним статусом, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності, що, зокрема, забезпечує його незалежність від незаконного втручання у його діяльність, суд зазначає, що останній не входить до системи органів внутрішніх справ України.

Відтак, позивач, звільнений зі служби в такому органі після 01 жовтня 2020 року набув право на пенсійне забезпечення згідно з пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ.

При цьому, відповідачем не ставиться під сумнів наявність у позивача необхідного загального стажу служби для призначення пенсії за частиною 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ.

Водночас, єдиною підставою для відмови відповідача у підготовці та подання до територіального органу пенсійного фонду із поданням про призначення позивачу пенсії слугувала позиція відповідача стосовно того, що згідно зі статтею 1-2 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону, і в зазначеній статті відсутні працівники Державного бюро розслідувань, а законодавцем в Постанові № 393 не врегульоване питання зарахування до вислуги років часу служби в Державному бюро розслідувань.

Вказана позиція відповідача спростована судом вище.

Відповідно до п. 2 Порядку № 3-1 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), заява про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності подається військовослужбовцем, звільненим зі служби, та особою, яка має право на пенсію згідно із Законом або відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (заява про призначення/перерахунок пенсії), до органу, що призначає пенсію, через уповноважений орган (структурний підрозділ), який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Міністерства юстиції України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Служби судової охорони, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Національної поліції України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Управління державної охорони України (далі - уповноважений орган (структурний підрозділ)), за останнім місцем служби.

Таким чином, органи Пенсійного фонду України здійснюють призначення, перерахунок та виплату пенсій на підставі документів, що наданні уповноваженими структурними підрозділами відповідних органів, де особа проходила службу та була звільнена з посади.

Суд вважає необґрунтованою позицію відповідача стосовно того, що законодавцем в постанові № 393 не врегульовано питання зарахування до вислуги років часу служби в ДБР, з огляду на наступне.

Постановою КМУ № 393 від 17.07.1992 (далі Постанова № 393) визначено, зокрема, порядок обчислення та призначення пенсій за вислугу років. Вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, мета якого конкретизувати нормативне регулювання з метою вирішення питань, що виникають з приводу призначення пенсії за вислугу років, зокрема, і на пільгових умовах.

Таким чином, основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393.

Можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження військової служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. Така можливість передбачена Постановою № 393.

Визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, чи інших соціальних виплат.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» як єдину, обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги). При цьому, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи.

Визначення у Законі України № 2262-ХІІ вислуги саме в календарних роках передбачає обов`язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буде відповідати правилу, закріпленому в частині 4 статті 17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги.

Таким чином, передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів).

В свою чергу, передбачені статтею 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пільгові умови призначення пенсій відповідно до Порядку 393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років.

При цьому, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах.

Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 03 березня 2021 року у справі 805/3923/18-а відступив від правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17 і з метою приведення судової практики до єдиного тлумачення та застосування норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у частині призначення пенсії за вислугу років, зробив висновок про те, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Вказана позиція була також підтримана у постанові Судової палати з розгляду справ .щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 480/4241/18.

У вищезазначеній постанові Судова палата сформувала наступні правові висновки: передбачена Порядком №393 можливість пільгового зарахування окремих видів служби спрямована на реалізацію Закону №2262-ХІІ і положенням цього Закону не суперечить. Передбачена Законом №2262-ХІІ календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). В свою чергу, передбачені статтею 17-1 Закону №2262-ХІІ пільгові умови призначення пенсій відповідно до Порядку 393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років. При цьому, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах. Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищевикладені висновки суду стосовно неможливості обмеження права особи на пенсійне забезпечення, визначеного ч. 3 ст. 19 Закону № 794, через наявність прогалин у пенсійному законодавстві, суд приходить до висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог згідно ст.9 КАС України та визнання протиправними дій ТУ ДБР у м. Мелітополі щодо не підготування, не оформлення (здійснення розрахунку вислуги років) відповідного подання, документів для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років згідно п. "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та зобов`язання відповідача підготувати, оформити (здійснити розрахунок вислуги років) відповідне подання, документи для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" .

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополь (а/с69005, м. Запоріжжя, Запорізька обл., Запорізький р-н, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополь щодо не підготування, не оформлення (здійснення розрахунку вислуги років) відповідного подання, документів для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років згідно п. "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополь () підготувати, оформити (здійснити розрахунок вислуги років) відповідне подання, документи для призначення пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за вислугою років відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополь () судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя А.С.Мороко