Справа № 320/4136/22
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2024-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року № 320/4136/22

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Білоноженко М.А.,

розглянувши у приміщені суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )
доГоловного управління Національної поліції у Київській області (01602, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15, )
провизнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Київській області, в якій спросив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №55 від 08.03.2022;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №46 о/с від 08.03.2022 в частині звільнення з органів національної поліції підполковника позиції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області;

- поновити на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області ОСОБА_1 ;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.03.2022 по дату прийняття судового рішення, виходячи з середнього заробітку ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що жодними своїми діями не підірвав авторитет Національної поліції. Завжди сумлінно ставився до виконання службових обов`язків. Висновок службового розслідування та рішення про звільнення є необґрунтованими. Жодних доказів того, що вказані події, якимось чином дискредитували звання поліцейського не підтверджені.

Також, позивач вказує, що відповідачем, при застосуванні до позивача найсуворішого дисциплінарного стягнення, фактично не було враховано ні характер його проступку, ні обставини, за яких він був вчинений, ні його особу, ні ступінь його вини, ні його попередню поведінку та ставлення до служби, а також жодним чином не вмотивовано неможливості застосування до позивача іншого, передбаченого ст.13 Дисциплінарного статуту, виду дисциплінарного стягнення, окрім як звільнення зі служби в поліції.

Відповідач у відзиві позов не визнав, вказав, що за наслідками службового розслідування правомірно та обґрунтовано зробив висновок про наявність в діяннях позивача вчинку, який слугує підставою для застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладене на позивача дисциплінарне стягнення є пропорційним, встановленим за результатами службового розслідування порушенням, під час проведення службового розслідування дотримані норми законодавства, що регламентують його процедуру, у зв`язку з чим позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року скасовано, прийнято нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази ГУ НП у Київській області від 08 березня 2022 року №55 та від 08 березня 2022 року №46о/с у частині звільнення з органів Національної поліції підполковника поліції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області з 27 березня 2023 року. Стягнуто з ГУ НП у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 березня 2022 року по 27 березня 2023 року у сумі 255520,65 грн.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2024 року касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду справу №320/4136/22 прийнято до свого провадження суддею Білоноженко М.А. та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник позивача подав пояснення, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року.

У вказаних поясненнях представник позивача наголосив на тому, що безпосередній керівник позивача ОСОБА_2 , після початку наступу збройних сил російської федерації, надав позивачу вказівку залишатись за місцем його проживання, сховати формений одяг, зброю та посвідчення поліцейського та чекати подальших вказівок, після цього жодних вказівок позивач від ОСОБА_2 та інших керівників не отримував. При цьому, позивач не покидав виконувати покладенні на нього обов`язки щодо захисту народу України, а саме вчиняв дії щодо інформування ОСОБА_2 про рух ворожої техніки, обстановку в його селі, а також надавав відповідні фото та відео фіксації таких рухів.

Представник позивача зауважив, що йому не доводили до відома, що з моменту оголошення військового стану його безпосередній керівник - ОСОБА_3 .

Стосовно висновків Верховного Суду щодо не дослідження судами першої та апеляційної інстанцій обставини не повернення позивачем вогнепальної зброї, яку останній отримав на виконання наказу №281 від 23.02.2022, представник позивача зауважив, що в зазначеному наказі чітко врегульовано обставини повернення виданої вогнепальної зброї на період надзвичайного стану, а саме - у разі припинення необхідності у її носінні та зберіганні, враховуючи зміст наказу, позивачем не було порушено підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції.

Також, представник позивача наголосив на тому, що допущені порушення при проведенні службового розслідування мають значний вплив на результати такого розслідування, оскільки позивача не було повідомлення про проведення такого розслідування, позбавлено можливості надати власні пояснення та докази на підтвердження неможливості прибуття до місця дислокації підрозділу з вагомих причин, а тому такі порушення повинні бути враховані судом при наданні оцінці оскаржуваному рішенню.

Відповідач не скористався своїм правом на надання письмових пояснень з урахуванням висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 13 червня 2024 року.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області.

3 18:00 год 23 лютого 2022 року до 06:00 год 24 лютого 2022 року, за наказом начальника управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області, ОСОБА_4 ніс добове чергування на одному з блокпостів м. Іванків, Вишгородського району Київської області.

24 лютого 2022 року о 03:40 год розпочався відкритий воєнний напад російської федерації на Україну. Згідно з Указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», на території України з 05:30 год 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан.

Цього ж дня, о 17:00 год позивач отримав за допомогою телефонного зв`язку наказ від свого безпосереднього керівника - начальника Управління превентивної діяльності - ОСОБА_2 , направлятись за місцем проживання - АДРЕСА_1.

25 лютого 2022 року значна частина Бучанського району, в тому числі і с. Мироцьке, було окуповане військами російської федерації, з метою стримання наступу ворожої техніки Збройними Силами України були зірвані мости через річку Ірпінь на території всього району.

Як вбачається з матеріалів справи, отримавши вказівку від ОСОБА_2 залишитись за місцем свого проживання, позивач повідомляв свого керівника про ситуацію за допомогою телефонного зв`язку, зокрема те, що він перебуває в окупації. Також надсилав електронні повідомлення з геолокацією та відомості про переміщення ворожої техніки. Після звільнення від окупації Бучанського району, позивач прибув до ГУ НП у Київській області, де дізнався про своє звільнення.

Так, наказом ГУ НП у Київській області від 08 березня 2022 року №55 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУ НП в Київській області», за порушення службової дисципліни, статей 3, 8, 18, 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2 частини третьої статті 1, статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VІІІ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року №1179, наказу Національної поліції України від 23 лютого 2022 року №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС України від 01 лютого 2016 року №70, які виразилися у недотриманні положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги працівника поліції, безпідставному невиході на службу з 24 лютого 2022 року по 08 березня 2022 року для виконання завдань, пов`язаних з захистом територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам, поданні неналежного прикладу підлеглим, невжитті заходів щодо дотримання службової дисципліни підпорядкованим особовим складом, неналежному проведенні індивідуально-виховної роботи з останніми та нездачі до чергової частини отриманої вогнепальної зброї, заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування УПД ГУ НП у Київській області підполковника поліції ОСОБА_1 наказано звільнити зі служби в поліції. Час невиходу на службу без поважних причин означених в наказі працівників ГУ НП у Київській області, у тому числі ОСОБА_1 , визнати прогулами.

Наказом ГУ НП у Київській області від 10 березня 2022 року №46о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Підставою зазначено: наказ ГУ НП у Київській області від 08 березня 2022 року №55, порушення Присяги на вірність Українському народові та Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022.

Указані обставини стали підставою для звернення позивача з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовані Законом України «Про Національну поліцію».

Законом України «Про Національну поліцію» визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Припасами ч.1 ст.2 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.17 та ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Особа, яка вступає на службу до поліції, складає Присягу на вірність Українському народові, текст якої наведено у ч.1 ст.64 Закону України «Про Національну поліцію» такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки», та скріплює її власноручним підписом. Присяга покладає на працівника поліції всю повноту відповідальності за виконання ним службових обов`язків.

Положеннями статті 19 Закону України №580-VIII встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 №2337-VIII затверджено Дисциплінарний Статут Національної поліції України, (далі - Статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Дія цього Статуту поширюється на поліцейських, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Відповідно до статті 11 цього Статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно з статтею 12 Статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборони, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Положеннями частин першої та другої статті 13 Статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

Відповідно до частини третьої статті 13 Статуту визначено види дисциплінарних стягнень, а саме: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.

Враховуючи зазначені приписи, неналежне виконання обов`язків поліцейського є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до особи-порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення, зокрема догана та сувора догана.

Відповідно до статті 14 Статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що питання про наявність підстав для накладення на працівника поліції дисциплінарного стягнення з`ясовується під час службового розслідування. Правова оцінка правильності рішення про притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності повинна фокусуватися насамперед на тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, установлені Конституцією України та законами України, чи дійсно в діях працівника поліції є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Процедура проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування передбачена Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893 (далі по тексту - Порядок №893).

Пунктом 1-3 розділу V Порядку №893 встановлено, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування розпочинається із дня видання наказу про його призначення та завершується в день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка виконує його обов`язки, висновку службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Строк проведення службового розслідування, його продовження, порядок обчислення строку службового розслідування визначаються статтею 16 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до пункту 4 розділу V Порядку №893 службове розслідування має встановити:

- наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування;

- наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій;

- ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок;

- обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього;

- відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;

- вид і розмір заподіяної шкоди;

- причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

На підставі пункту першого Розділу VІ Порядку №893, зібрані під час проведення службового розслідування матеріали та підготовлені дисциплінарною комісією документи формуються нею у справу.

Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

У разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою збройною агресією російської федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Статтею 24 Закону №580-VIII встановлено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Стаття 23 Закону №580-VIII передбачає, що поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Під час забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в Національній поліції України на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом №55 від 08.03.2022 «Про притягнення до адміністративної відповідальності окремих працівників ГУНП в Київській області» за порушення службової дисципліни, статей 3, 8, 18, 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2 частини 3 статті 1, статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 за №2337-VІІІ, Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, наказу Національної поліції України від 23.02.2022 №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС України від 01.02.2016 №70, які виразилися у недотриманні положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, Присяги працівника поліції, а також безпідставному не виході на службу з 24.02.2022 по 08.03.2022 для виконання завдань пов`язаних з захистом територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам, поданні неналежного прикладу підлеглим, не вжитті заходів щодо дотримання службової дисципліни підпорядкованим особовим складом, неналежному проведенні індивідуально-виховної роботи з останніми та не здачі до чергової частини отриманої вогнепальної зброї, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Вказаний факт було зафіксовано у висновку службового розслідування, який затверджений начальником ГУПН в Київській області 08.03.2022.

Службовим розслідуванням встановлено, що позивач порушив службову дисципліну під час воєнного стану на території України.

Водночас, констатуючи вчинення позивачем дисциплінарного проступку, відповідач не встановив, які саме дії позивача кваліфіковано відповідачем як такі, що несумісні з вимогами, які пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського, та принижують авторитет Національної поліції.

Між тим сутність дисциплінарного проступку полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Під вчинками, що підривають авторитет працівника Національної поліції, розуміються протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою, у зв`язку з виконанням службових обов`язків або не пов`язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника, що мають бути доведені у визначеному порядку.

Самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби. Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, висновками службового розслідування про порушення позивачем службової дисципліни не встановлено чи містить висновок службового розслідування обґрунтовані відомості щодо наявності причинного зв`язку між неправомірними діяннями позивача та їх наслідками, зокрема, чи наявний в діях позивача склад дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено позивачем; наявність вини позивача та ступень її тяжкості, обставини, що пом`якшують чи обтяжують ступінь відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначив, що відсутність на службі була зумовлена окупацією його місця проживання (село Мироцьке, Києво-Святошинського району Київської області) у зв`язку з повномасштабними військовим вторгненням російської федерації в Україну.

Так, 24 лютого близько 5:00 ранку розпочалося широкомасштабне вторгнення військових російської федерації на територію України (https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%B8%D1%82%D0%B2%D0%B0_%D0%B7%D0%B0_%D0%9A%D0%B8%D1%97%D0%B2_(2022)#cite_note-130).

Село Мироцьке, Києво-Святошинського району Київської області знаходиться приблизно у 4 кілометрах від смт. Гостомель, який у перші часи широкомасштабного наступу зазнав нападу військових російської федерації (https://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%91%D0%BE%D0%B8_%D0%B7%D0%B0_%D0%B0%D1%8D%D1%80%D0%BE%D0%BF%D0%BE%D1%80%D1%82_%D0%90%D0%BD%D1%82%D0%BE%D0%BD%D0%BE%D0%B2).

25 лютого 2022 року у Романівці - житловому кварталі Ірпеня, що в 20 кілометрах від Києва - зруйнували міст, аби не пропустити російську армію. Виїзд до Києва через Новоірпенську трасу наразі недоступний (https://zaborona.com/vijna-rosiyi-proty-ukrayiny-shho-vidbulosya-v-nich-na-25-lyutogo/).

26 лютого 2022 року біля Стоянки підірвано міст, проїхати з Києва до Житомира неможливо (https://www.unian.ua/war/bilya-stoyanki-pidirvano-mist-projihati-z-kiyeva-do-zhitomira-nemozhlivo-nardep-video-novini-donbasu-11719033.html).

27 лютого 2022 року танки окупантів проїхали Макарів і рухаються в бік Києва (https://lb.ua/society/2022/02/27/507155_tanki_okupantiv_proihali_makariv_i.html).

Вказана інформації взята з відкритих джерел, а тому визнана судом загальновідомою в порядку статті 78 КАС України та не потребує документального доказування.

Позивач стверджує, що згідно Інструкції з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України, йому був наданий 24 годинний відпочинок після добового чергування на блокпосту в смт. Іванків Вишгородського району.

Однак, начальник Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області ОСОБА_2 , пояснив, що з 23.02.2022 наказом Національної поліції України від 23.02.2022 №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», особовий склад Головних управлінь Національної поліції був переведений на посилений варіант службової діяльності, про що позивачу було достеменно відомо.

Водночас, матеріали справи містять показання свідка ОСОБА_2 (начальник Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області), який пояснив, що дійсно 24.02.2022 позивач повідомив йому в телефонному режимі, що він залишає блокпост та прямує до свого місця проживання у с. Мироцьке Бучанського району Київської області у зв`язку з технічною несправністю автомобіля. Також ОСОБА_1 йому повідомив, що в населених пунктах Мироцьке, Немішаєво, Микуличі стояли блокпости з окупантами і він не мав змоги приїхати до місця служби. ОСОБА_2 зазначив, що станом на 24.02.2022 ці населені пункти не перебували під окупацією, а знаходились під контролем України та ОСОБА_1 мав час та можливість прибути до місця служби, втім належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних подій, надано не було.

Свідок ОСОБА_5 , допитаний в суді першої інстанції зазначив, що с. Мироцьке Бучанського району Київської області потрапило під окупацію приблизно 28.02.2022 та у ОСОБА_1 була можливість виїхати з окупації, оскільки Житомирська траса не була окупована.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 теж підтвердили, що ОСОБА_1 міг виїхати з с. Мироцьке 24.02.2022 та 25.02.2022.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що блокпости окупантів з`явились з 02.03.2022, а до того часу по с. Мироцьке їздила ворожа техніка. Крім того, вона заначила, що з 24.02.2022 до 02.03.2022 по селу їздили бронетранспортери, а тих хто виходив з подвір`я розстрілювали. До того ж, військові російської федерації мали список працівників поліції, а тому могли вбити позивача.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що під час спроби виїхати з села, були випадки розстрілу машин, а військові російської федерації ходили по селу розшукували когось, показували фото позивача. Крім того, зазначив, що позивач повідомляв керівництво про переміщення ворожої техніки.

Матеріали містять скріншоти з додатку WhatsApp, датовані 26 лютого 2022 року, з яких вбачається, що позивачем було надіслано начальнику Управління превентивної діяльності ГУНП в Київській області ОСОБА_2 фотографії переміщення військової техніки російської федерації, а також геолокацію свого місцеперебування.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили, що з 24 лютого 2022 року перебували в окупації в населеному пункті Іванкове, виїхати не було можливості, адже працівників поліції розшукували, тобто була загроза життю. Після виходу з окупації цими особами було пройдено поліграф та продовжено службу в поліції.

Суд звертає увагу, що матеріали справи містять довідку старости Мироцького старостинського округу Бучанської міської ради Деревинського О.В. №60 від 18.04.2022, за змістом якої вбачається, що ОСОБА_1 з 25.02.2022 року під час окупації населеного пункту, перебував за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, поліцейський зобов`язаний вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника. Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022 передбачає обов`язок інших органів виконавчої влади (серед яких і Національна поліція) здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем було поінформовано безпосереднього керівника про причини та умови, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського.

Стосовно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2024 року, щодо не обізнаності позивача про зміну його безпосереднього керівника, суд зазначає наступне.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 23 лютого 2022 року № 171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» та статті 24 Закону № 580-VIII, всі поліцейські з 24 лютого 2022 року зобов`язані були знаходитися за місцем дислокації підрозділу, в якому проходять службу, та виконувати свої безпосередні функціональні обов`язки, в тому числі, і завдання щодо захисту, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Стаття 23 Закону №580-VIII передбачає, що поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Статтею 24 Закону №580-VIII встановлено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Отже, з аналізу вказаних вище правових норм убачається, що з моменту введення на території України воєнного стану з метою забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану щодо виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції, зобов`язані дислокуватися в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, а також підпорядковуються відповідному начальнику ГУ НП в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Тобто, фактично з 24 лютого 2022 року безпосереднім керівником заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування Управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області ОСОБА_1 повинен бути начальник ГУ НП у Київській області ( ОСОБА_3 ).

З наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що позивачу не було доведено інформацію про те, що керівником заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування Управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області Черненка В.В. є начальник ГУ НП у Київській області - ОСОБА_3.

Більше того, з наявних в матеріалах справи скріншотів з застосунку «Повідомлення» (на телефоні марки iPhone) позивач самостійно 07 березня 2022 року повідомив ОСОБА_3 про знаходження в окупації та неможливості покинути місце проживання.

В матеріалах службового розслідування не встановлено обставин доведення до позивача інформації щодо зміни його безпосереднього керівника та таку інформацію не враховано при обранні позивачу найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення зі служби.

До того ж, суд констатує відсутність на теперішній час підзаконного нормативного акту якій затверджує внутрішню процедуру МВС у разі окупації, які б вимагали від працівників поліції дотримання певного алгоритму дій у разі окупації зони відповідальності поліцейського ворожими військами, у тому числі прибуття поліцейського у певну точку, з певними засобами захисту та самозабезпечення тощо.

Як вже зазначалось судом, відповідно до статті 64 Закону №580-VIII встановлює, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Виходячи з правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, зобов`язаний не допускати поведінки, яка ганьбить звання працівника поліції або підриває авторитет поліції, інших відносин, які носять протиправний характер.

Тобто, поліцейський повинен уникати вчинення дій, що підривають довіру та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №440/2305/19 (адміністративне провадження №К/9901/2816/20).

Втім, провина поліцейського у вчиненні дисциплінарного проступку, в даному випадку, не була доведена відповідачем, не наведено фактів свідомого настання несприятливих наслідків після вчинення ним відповідних дій, навпаки, позивач перебуваючи в окупації, ризикуючи своїм життям, вчиняв дії направлені на захист територіальної цілісності держави.

На думку суду, така поведінка позивача як працівника поліції відповідає загальним принципам, встановленим для останніх. Крім того, вчинення подібних дій (надання інформації про ворожу техніку) навпаки свідчить про позитивну суспільну думку населення щодо органів правопорядку, які, у відповідності до своїх службових обов`язків, повинні неупереджено дотримуватись законодавства України, в тому числі щодо морально-етичних принципів.

Більше того, варто уваги, що позивач вчиняв дій щодо інформування свого керівника ОСОБА_2 про рух загарбницьких військ його населеним пунктом, а відповідачем не спростовано твердження позивача про інформування керівництва про своє місцеперебування.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем було поінформовано безпосереднього керівника, в силу тих обставин, що позивача не було проінформовано про зміну його безпосереднього керівника, про причини та умови, що ускладнюють повернення його виконання обов`язків поліцейського.

Стосовно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року, щодо не надання належної оцінки скріншотам з додатку WhatsApp, суд заначає наступне.

Як зазначено Верховним Судом, Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Поряд з цим, відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України від 22 травня 2003 року №851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі - Закон №851-IV) електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Частиною першою статті 7 Закону №851-IV визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 99 КАС України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (зокрема у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Крім того, колегія суддів зауважує, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 90 КАС України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 99 КАС України, у подібних правовідносинах.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Суд зауважує, що в матеріалах справи наявні скріншоти з застосунків-месенджерів, в яких наявна інформація про підтвердження позиції позивача щодо інформування ОСОБА_2 про неможливість покинути населений пункт (місце проживання позивача) у зв`язку з полюванням збройних формувань країни агресора на поліцейських, а також про надання інформації про переміщення збройної техніки ворога.

Такі докази, представником позивача долучено на флеш-накопичувачі з електронним підписом.

Більше того, обставини, як підтверджують скріншоти з застосунків-месенджерів також підтвердженні показаннями свідків, як це зазначалось вище:

«Свідок ОСОБА_9 пояснила, що блокпости окупантів з`явились з 02.03.2022, а до того часу по с. Мироцьке їздила ворожа техніка. Крім того, вона заначила, що з 24.02.2022 до 02.03.2022 по селу їздили бронетранспортери, а тих хто виходив з подвір`я розстрілювали. До того ж, військові російської федерації мали список працівників поліції, а тому могли вбити позивача.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що під час спроби виїхати з села, були випадки розстрілу машин, а військові російської федерації ходили по селу розшукували когось, показували фото позивача. Крім того, зазначив, що позивач повідомляв керівництво про переміщення ворожої техніки.»

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд вважає скріншоти з застосунків-месенджерів належним та допустимим доказом на підтвердження позиції позивача, а тому враховує їх при прийняття рішення у справі.

Стосовно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2024 року, щодо не дослідження обставин притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, серед іншого, за порушення ним підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом МВС України від 01 лютого 2016 року №70 (далі - Інструкція), суд зазначає наступне.

Так, підпункт 5 пункту 6 розділу І згаданої Інструкції передбачає, що поліцейський, за яким закріплена вогнепальна зброя, зобов`язаний здати зброю і боєприпаси до чергової частини органу (закладу, установи) поліції негайно після виконання службових обов`язків. У разі неможливості своєчасного прибуття до органу (закладу, установи) поліції повідомити про це безпосереднього керівника і далі діяти за його наказом.

Як убачається з матеріалів справи, 23 лютого 2022 року начальником ГУ НП у Київській області прийнято наказ №281 «Про видачу озброєння особовому складу ГУ НП у Київській області».

На підставі цього наказу, 23 лютого 2022 року заступник начальника відділу організації діяльності груп реагування Управління превентивної діяльності ГУ НП у Київській області ОСОБА_1 отримав в черговій частині УОАЗОР ГУ НП у Київській області закріплену за ним табельну вогнепальну зброю. Однак, не забезпечив своєчасне повернення такої зброї до черговій частині УОАЗОР ГУ НП у Київській області (зокрема, після добового чергування на одному з блокпостів м. Іванків, Вишгородського району Київської області з 18.00 год 23 лютого 2022 року до 06.00 год 24 лютого 2022 року).

Враховуючи положення підпункт 5 пункту 6 розділу І Інструкції та як вбачається з матеріалів справи, позивач повідомив безпосереднього керівника про неможливість прибуття до місця дислокації підрозділу, та отримав вказівку відбути до місця проживання та залишатись там до отримання відповідного наказу.

Крім цього, наказом №281 від 23.02.2022 врегульовано підстави повернення вогнепальної зброї, які отриманні на виконання цього наказу, а саме - у разі припинення необхідності у її носіння та зберіганні.

А тому, оскільки навіть на момент проведення службового розслідування обставини, які слугували підставою для видачі наказу №281 від 23.02.2022, не відпали - то позивач правомірно носив та зберігав зброю з 23.02.2022.

Відповідачем не надано доказів, що наказ №281 від 23.02.2022 був скасований або визнаний таким, що виданий з перевищеннями повноважень.

Тому, висновки службового розслідування у відношенні позивача щодо порушення ним підпункту 5 пункту 6 розділу І Інструкції не відповідають дійсності, здійсненні відповідачем без встановлення усіх обставин не повернення відповідної вогнепальної зброї, а також без належного обґрунтування та без встановлення умислу у діях позивача щодо не повернення вогнепальної зброї.

Стосовно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2024 року, щодо перевірки правомірності оскаржуваного наказу у взаємозв`язку з дотримання (недотриманням) відповідачем процедури проведення службового розслідування стосовно позивача і надати оцінку тому чи впливає процедурне порушення на правильність висновку дисциплінарної комісії щодо суті вчинення позивачем дисциплінарного проступку, суд зазначає наступне.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються (пункт 2 розділу ІV Порядку).

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень (пункт 3 розділу ІV Порядку).

Відповідно до пункту 13 розділу V Порядку поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, та інші особи можуть надавати усні чи письмові пояснення з приводу відомих їм відомостей про діяння, що стало підставою для призначення службового розслідування.

Пунктами 2-5 розділу VІ Порядку установлено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 18 Дисциплінарного статуту під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

За приписами частини другої статті 18 Дисциплінарного статуту встановлено, що поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право, зокрема: 1) надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Аналіз положень пунктів 2, 3 розділу IV Порядку у взаємозв`язку з положеннями статтей 1, 15, 18 Дисциплінарного статуту, свідчить про те, що член дисциплінарної комісії, який проводить службове розслідування за фактом порушення поліцейським службової дисципліни має право, зокрема, одержувати пояснення щодо обставин справи від поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування. У свою чергу, поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування має право на захист шляхом участі у службовому розслідуванні, у тому числі надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають стосунок до справи. Водночас поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, наділено також правом відмовитися від надання пояснень.

При цьому, як зауважила колегія суддів Верховного Суду, що чинним законодавством України передбачено право, а не обов`язок поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та дисциплінарної комісії надавати і, відповідно, одержувати пояснення щодо обставин, які досліджуються. Ненадання таких пояснень не є перешкодою для подальшого розгляду матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку та проведення службового розслідування.

Водночас, Верховний Суд, в контексті спірних правовідносин, вважав за доцільне також звернути увагу, що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків.

Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення .

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

При проведенні службового розслідування відповідачем не повідомлено позивача про проведення відповідного розслідування, що в подальшому позбавило позивача на подання відповідних пояснень та доказів на підтвердження своїх доводів та власної позиції.

У висновку за результатами службового розслідування не надано оцінку той обставині, що позивач вчиняв дії спрямовані на повідомлення, як свого безпосереднього керівника ОСОБА_2 так і керівника, про якого позивача не повідомили належним чином, ОСОБА_3 , який став його керівником у силу статті 24 Закону №580-VIII.

Також, у висновку за результатами службового розслідування, не наведено належного обґрунтування причин неможливості повернення позивачем отриманої ним вогнепальної зброї при несенні добового чергування.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Верховний Суд уже наголошував на тому, що будь-які фактори, у тому числі суспільний резонанс навколо відповідних подій, не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку під час прийняття рішення діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України та не виключає необхідність з`ясувати і встановлювати саме наявність складу дисциплінарного проступку в діяннях поліцейського (постанова Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №160/12290/20).

Суд звертає увагу, що допитані в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є діючими працівниками поліції, разом з позивачем на передодні широкомасштабного вторгнення перебували на блок пості в смт. Іванкове Київської області, з 24 лютого 2022 року знаходились в окупації, але після деокупації продовжили проходити службу в поліції, що свідчить про відсутність об`єктивності відповідача у підходах до проведення службового розслідування при однакових умовах для різних працівників поліції.

Крім того, відповідно до пункту 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непрямою дискримінацією є ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Так, прояв непрямої дискримінації позивач пов`язує із тим, що останній має звання «підполковник» та був звільнений на відміну від інших поліцейських які також знаходились в окупації.

Суд звертає увагу, що в даному випадку, позивач необґрунтовано зазнав обмеження у реалізації свого права на працю через застосування різних критеріїв оцінки, правил та положень законодавства, а також вимог до групи осіб, до якої він належить, і саме таке ставлення поставило цю конкретну особу в гірше, ніж інших осіб, становище, що є проявом дискримінації.

З огляду на викладене, висновки проведеного службового розслідування відносно позивача не могли стати фактичною підставою для видання оскаржуваних наказів Головного управління Національної поліції в Київській області №55 від 08.03.2022 та №46 о/с від 10.03.2022 в частині звільнення з органів національної поліції підполковника поліції ОСОБА_1 , а тому останні підлягають скасуванню.

У зв`язку з чим, позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області з 11.03.2022 (день наступний за днем звільнення з посади).

Згідно з частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Київській області від 04.07.2022 №252 середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням склала 19 578,76 грн, а середньоденна заробітна плата складала (39157,59/59 календарних дні) 663,69 грн (т.1, а.с.99).

З урахуванням зазначеного, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2022 по 20.11.2024 складає 656389,41 грн (663,69 грн * 989 календарних днів).

Суд зауважує, що відповідачем не надано доказів поновлення на посаді позивача після первинного розгляду справи, а тому розрахунок зроблено з припинення виплати грошового утримання позивачу з 08.03.2022, що підтверджується наказом від 08.03.2022 №55.

Решта тверджень та посилань сторін судом не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню.

При цьому, відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про, зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у правовідносинах публічної служби.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Національної поліції в Київській області №55 від 08.03.2022 та №46 о/с від 10.03.2022 в частині звільнення з органів національної поліції підполковника поліції ОСОБА_1 - заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області.

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області з 11.03.2022.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2022 по 20.11.2024 у сумі 656389,41 грн (шістсот п`ятдесят шість тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень 41 копійка).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Київській області з 11.03.2022 підлягає негайному виконанню.

Рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області (, вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 19 578,76 грн (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот сімдесят вісім гривень 76 копійок) з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів підлягає негайному виконанню.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Київській області (, вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601)

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.