Справа № 640/18376/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року Справа № 640/18376/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України третя особа -нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, у якому просить суд:

- визнати протиправним дії Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки виявлених у реєстрах прав на нерухоме майно порушень щодо дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427.

Позиції учасників справи

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що зміст листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03.02.2022 за № Л-473 слід розглядати як ухилення від розгляду її заяви від 17.01.2022 по суті та ненадання їй обґрунтованої відповіді, право на що закріплене в статті 40 Конституції України, законах України «Про інформацію» та «Про звернення громадян».

Позивачка також зазначає, що у зв?язку з ненаданням суб`єктом, уповноваженим на здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, відповіді по суті у неї відсутня інформація щодо його оцінки дій державного реєстратора ОСОБА_3, юридичної визначеності в її діях та наявності або відсутності в її діях порушення. Через таку бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на думку позивачки, вона позбавлена права на інформацію, а також позбавлена права на ефективний захист та відновлення уже порушених її майнових прав.

Позивачка зазначає, що листом від 09.02.2022 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило її про направлення скарги до Міністерства юстиції України.

Разом з тим, позивачка вказує, що у зв?язку із неправильним з?ясуванням предмету скарги, як і Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) так і Мін`юст не реалізували повноваження, передбачені Порядком № 990 та статтею 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень», не забезпечили розгляд її скарги від 10.02.2022 за № СК-660-22 по суті, Мін`юст протиправно прийняв наказ № 1107/7 від 01.06.2022 «Про відмову в задоволенні скарги».

Крім того, позивачка зазначає про направлення до Мін?юсту скарги від 31.12.2021 вх. № СК-4143-21 про скасування неправомірного рішення державного реєстратора, державного нотаріуса ОСОБА_3

Позивачка також повідомляє, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.07.2022 у справі № 640/7177/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року, бездіяльність Мін?юсту, пов?язану з ігноруванням скарги, визнано протиправною.

Як стверджує позивачка, незважаючи на очевидну незаконність дій державного реєстратора, обізнаність Міністерства про допущення подвійної державної реєстрації, майже через дев?ять місяців з формальних причин, нібито через пропущення строку звернення, навіть не з`ясувавши коли реально стало відомо про незаконне рішення державного реєстратора, Мін?юст прийняв наказ № 2105/7 від 12.09.2022 «Про залишення скарги без розгляду по суті».

Стосовно виявлення у реєстрах порушень за адресою АДРЕСА_1 щодо дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П?ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, які проігнорувало та не спростувало Міністерство згідно листа від 20.10.2022 № 9702/95906-31-22/33.3 про не призначення камеральної перевірки, позивачка зазначає наступне.

Міністерство юстиції України всупереч принципу обґрунтованості рішення не навело мотивів, з яких ігнорувало надані нею факти, а також не вказало про те, що такі порушення не мають негативних наслідків для неї, тобто не порушують її права та законні інтереси.

Позивачка зазначає, що прийняття рішення щодо не проведення перевірки здійснено не у відповідності з визначеною правовою процедурою, яка є складовою принципу законності принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Позивачка вказує, що Міністерство юстиції України ігнорує її звернення з метою уникнення визнання того, що державний реєстратор державної нотаріальної контори, роботу якого контролює і забезпечує Міністерство, прийняв рейдерське рішення.

ОСОБА_1 зауважується, що з аналізу реєстраційних справ, власником яких є ОСОБА_2 та реєстрації прав власності на які здійснювала ОСОБА_3 , вбачається, що підставою для набуття прав на гараж є один і той самий документ за назвою, але різний за змістом в кожній реєстраційний справі, а саме додаткова угода № 3 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 07.09.2006 року, а також акт прийому-передачі паркінгів, машино-місць (місць для паркування автомашин) від 11.10.2012.

Крім того, позивач вказує, що ці документи в реєстраційній справі ОСОБА_2 мають в собі різну кількість придбаних/переданих гаражів, паркомісць, їх площу, в порівнянні з документами, що містяться в реєстраційних справах «інших інвесторів», відповідно до яких, зокрема, гараж НОМЕР_2 та гараж НОМЕР_1 ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» до ТОВ «Центрінвестбуд-2000» не передавалися.

Разом з тим, як зазначає позивач, з аналізу додатку 1 до Договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 07.09.2006 року вбачається, що ТОВ «Центрінвестбуд-2000» мало намір інвестувати грошові кошти у 166 паркомісць (гаражів) загальною площею 3 093, 06 кв.м., а не 171 чи 172 паркомісця.

Крім того, позивач вказує про незаконність реєстрації реєстраційних справ гаража НОМЕР_2, гаража НОМЕР_1 (первісні документи які потім замінено на інші), гаража НОМЕР_1 (документи, на які відбулася заміна та на підставі яких було зареєстровано право власності, активний).

Виявленні позивачкою порушення у реєстрах, на її думку, були проігноровані Міністерством юстиції України, тим самим відповідач ухилився від надання обґрунтованої відповіді щодо виявлення у реєстрах порушень.

Позивачка зауважує, що Міністерство юстиції України обізнано, а комісія тільки при проведенні перевірки мала перевірити те, що при прийнятті рішення державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427 нею було свідомо прийнято від заявника право на нерухоме майно адвоката ОСОБА_2 підроблені документи, а також допущено подвійну реєстрацію прав на нерухоме майно, на що вказує наступне:

- проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно спочатку на підставі одного варіанту завідомо підробленої Додаткової угоди № 3 до Договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 07.09.2006 року, а також завідомо підробленого до неї акту прийому-передачі паркінгів, машино-місць (місць для паркування автомобілів) від 11.10.2012;

- безпідставна заміна їх на інший, завідомо підроблений примірник, який візуально відрізняється (документи містять різну кількість номерів навіть на першому аркуші, що не потребує спеціальних знань для встановлення дійсності);

- не витребувано у забудовника (ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс») довідку на підтвердження прав заявника ( ОСОБА_2 ) на машиномісце під номером НОМЕР_1;

- не оформлено запит до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», як того вимагає частина третя статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо наданого технічного паспорта на машиномісце НОМЕР_1, інвентаризаційна справа № 130585.

Разом з тим, позивачка зауважує, що КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на її запит листом від 01.02.2022 № 062/14-1426 (И-2022) повідомило, що не виготовляло та не видавало технічний паспорт на машиномісце НОМЕР_1, а реєстрація права власності на машиномісце НОМЕР_1 - взагалі відсутня.

Крім того, позивачка зазначає, що КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало Техніко-економічні показники по 2-му коригуванню проекту будівництва житлового будинку на дорозі по вул. Димитрова та Анрі Барбюса в Печерському районі м. Києва та журнал підрахунку площі житлового будинку нежитловими (вбудованими) приміщеннями, відповідно до яких кількість машиномісць 166, як і в оригінальних документах (а не 171 чи 172), як у документах ОСОБА_3 ), а машиномісце під номером НОМЕР_1 взагалі відсутнє.

Позивач також вказує, що Міністерство юстиції України проігнорував надані нею відомості про те, що державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не виконано вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме:

- не перевірено сутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також не перевірено документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій;

- під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державним реєстратором не запитано від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації.

Крім того, позивачка зазначає, що відповідачем проігноровано дії ОСОБА_3 при проведенні реєстрації прав на нерухоме майно щодо заміни уже внесеного в реєстр документа на інший, а саме:

- завідомо підробленої Додаткової угоди № 3 до Договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 07.09.2006 року, а також завідомо підробленого до неї акту прийому-передачі паркінгів, машино-місць (місць для паркування автомашин) від 11.10.2012;

- завідомо підроблений примірник, які візуально відрізняються (містять різну кількість номерів на першому аркуші, що не потребує спеціальних знань для встановлення дійсності).

Позивачка зазначає, що всі вжиті нею заходи відповідно до повноважень державних органів спрямовані на перевірку відомостей в реєстрі речових прав, виявилися неефективними.

Разом з тим, позивачка повідомляє, що Печерським відділом поліції м. Києва порушено кримінальне провадження ЄДР 0002388 щодо даного рішення державного реєстратора ОСОБА_3 , яке не могло бути проігноровано Міністерством юстиції України навіть за відсутності ухваленого вироку у справі на даний момент.

Позивач зауважує, що Мін?юст не лише не забезпечив належний розгляд її звернень, що відносяться до його компетенції, а і вводить її та суд в оману своєю діяльністю.

Щодо критеріїв для призначення камеральної перевірки позивачка зазначає, що нею надані обґрунтовані відомості про виявлені у реєстрах речових прав на нерухоме майно порушення, однак Міністерство юстиції України проігнорувало надані відомості, ухилилося від здійснення перевірки, у зв`язку з чим вважає незаконним прийняте рішення про не проведення камеральної перевірки.

Стосовно порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» позивачка вважає, що зміст листа Міністерства юстиції України № 9702/95906-31-22/33.3 від 20.10.2022 носить формальний характер та не надає їй обґрунтованої відповіді, право на що закріплене Конституцією України (статті 19, 34, 40) та законами України «Про інформацію» (статті 5, 7), «Про звернення громадян» (статті 1, 3, 5, 15, 18, 20) та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 37-1), оскільки проігноровано наведені факти порушень в реєстрі прав на нерухоме майно.

На думку позивачки, у діях Мін`юсту також відсутнє розумне співвідношення між застосованими особами та переслідуваною ціллю та спостерігається не з?ясування всіх обставин, формальний розгляд при прийнятті рішення про відсутність підстав для призначення камеральної перевірки.

Позивач також зауважує, що правовим наслідком визнання судом протиправними дій Міністерства юстиції України має бути реалізація Мін?юстом повноважень, визначених статтею 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком № 990, а саме, вирішення питання щодо призначення камеральної перевірки за результатом розгляду всієї сукупності матеріалів, та отримання нею обґрунтованого рішення.

Таким чином, враховуючи викладене обґрунтування, позивач просить суд визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки виявлених у реєстрах прав на нерухоме майно порушень щодо дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427.

Відповідач проти позову заперечує з наступних підстав.

Щодо безпідставних доводів позивача про порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» відповідач зазначає, що за результатами розгляду вказаного звернення та на виконання вимог Закону України «Про звернення громадян», Міністерством юстиції України листом від 20.10.2022 за № 97072/95906-31-22/33.3 було поінформовано позивачку про проведення заходів контролю у сфері державної реєстрації, шляхом проведення перевірки реєстраційних дій, вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_3 у Державному реєстрі прав, з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації, однак, за результатами проведення вказаної перевірки реєстраційних дій у Державному реєстрі прав, не було виявлено порушень порядку державної реєстрації, у зв?язку з чим, ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для проведення камеральної перевірки щодо приватного нотаріуса ОСОБА_3

Таким чином, на думку відповідача, Міністерством юстиції України було надано обґрунтовану та вмотивовану відповідь на вказане звернення, у строк, встановлений чинним законодавством України, а відтак, наведені міркування позивача є помилковими та не заслуговують на увагу.

Щодо тверджень позивача про повноваження Мін?юсту у сфері державної реєстрації прав відповідач, вважаючи їх помилковими, зазначає про наступне.

Контроль у сфері державної реєстрації щодо ОСОБА_3 , здійснювався Мін?юстом на підставі звернення ОСОБА_1 від 24.08.2022 (вх. № 95906-31-22 від 26.08.2022), відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

В свою чергу, відповідач зазначає, що у пункті 9 Порядку № 990 вказано, що камеральна перевірка під час здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації проводиться на підставі рішення Мін?юсту в разі виявлення порушень, визначених законами, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Оскільки, як стверджує відповідач, під час здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації прав приватного нотаріуса ОСОБА_3 Мін?юстом не було виявлено порушень в Державному реєстрі прав, відповідно і камеральна перевірка щодо вказаного приватного нотаріуса не призначалась.

Враховуючи викладене, на думку відповідача, оскаржувані дії Міністерства юстиції України є такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а відтак є правомірними та такими, що жодним чином не порушують прав та інтересів позивача.

Щодо результатів перевірки реєстраційних дій в Державному реєстрі прав відповідач зазначає, що для проведення державної реєстрації права власності було подано необхідні документи, передбачені частиною 1 статті 27 Закону та пункту 79 Порядку державної реєстрації речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 (у редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій).

Таким чином, на думку відповідача, доводи позивача про те, що Міністерство юстиції України ухилилося від надання обґрунтованої відповіді щодо виявлення у реєстрах порушень, є необґрунтованими та такими, що спростовуються фактичними обставинами справи.

Стосовно доводів позивача про наявність кримінального провадження №0002388 відповідач наголошує, що відкрите кримінальне провадження, на яке посилається позивач, не впливає на здійснення заходів контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації, зокрема при прийнятті Мін?юстом рішення про проведення чи не проведення камеральної перевірки, оскільки наявність порушень перевіряється виключно на підставі даних Державного реєстру прав.

Таким чином, на думку відповідача, позивач безпідставно зазначає, що Міністерство юстиції України вводить суд в оману своєю бездіяльністю щодо відкритого кримінального провадження.

Щодо посилань позивача на судову практику, відповідач наголошує, що спірні правовідносини у даній справі регулюються нормами Порядку № 990 в редакції від 02.07.2021, де пунктом 2 передбачено лише терміни, що вживаються у цьому Порядку, в той час як наведені позивачем правові висновки Верховного Суду у адміністративній справі № 805/3062/17-а, в межах якої переглядався наказ Міністерства юстиції України від 24.07.2017 № 2343/5 «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора ОСОБА_4 до Державного реєстру речових прав» стосуються правового застосування норм Порядку № 990 в редакції від 21.12.2016.

Таким чином, на думку відповідача, посилання позивача на практику Верховного Суду є помилковою та безпідставною.

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в особі Державного нотаріуса П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 подано до суду письмові пояснення на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.11.2022 (одержано судом 28.11.2022), зі змісту якого вбачається наступне.

Третя особа повністю заперечує щодо позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, такими, що задоволенню не підлягають, та зазначає, що у відповідності із пунктом 9 Постанови КМУ від 04.12.2019 № 1125 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 р. № 990 та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 р. № 860» камеральна перевірка за результатами здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації проводиться на підставі рішення Мін?юсту в разі виявлення порушень, визначених законами, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як зазначає третя особа без самостійних вимог, у своїй відповіді «Щодо розгляду звернення» за № 97072/95906-31-22/33.3 від 20.10.2022 р. Міністерство юстиції України на 4-6 сторінках зробило висновки, що до заяви про реєстрацію права власності від 10.08.2021 p. № 47235266 державним нотаріусом ОСОБА_3 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2021 р. № 59792427, додано перелік документів, які відповідно до п. 79 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127, які є необхідними для реєстрації права власності за ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 43446607).

Таким чином, Міністерством юстиції України порушень, визначених законами, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не виявлено, а отже і підстав для проведення камеральної перевірки, на думку третьої особи, не має.

Третя особа без самостійних вимог зауважує, що до предмету доказування у даній справі входить протиправність дій Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки виявлених у реєстрах прав на нерухоме майно порушень щодо дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 р. № 59792427, а не сама скарга по суті про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 43446607).

Крім того, вказаним учасником справи зазначається, що до адміністративного позову додані численні неналежні докази, які не містять інформації щодо предмету доказування, а тому просить не брати їх до уваги.

Процесуальні дії у справі

25.10.2022, Окружний адміністративний суд міста Києва залишив без руху позовну заяву для усунення недоліків (сплати судового збору).

15.11.2022, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

В справі зареєстровано: 28.11.2022 письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору в особі Державного нотаріуса П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3; 05.12.2022 відзив від відповідача; 02.12.2022 відповідь на відзив від позивача.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

23.10.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.10.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.

02.11.2023 ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, запропоновано сторонам по справі за наявності подати до суду додаткові пояснення по справі та докази протягом десяти днів з моменту отримання ухвали суду.

16.11.2023 відповідачем подано до суду додаткові пояснення та заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яка судом не вирішується у зв`язку із не дотриманням такої вимог ст. 167 КАС України.

28.11.2023 та 02.04.2024 позивачем подано до суду клопотання про витребування від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМД) засвідчені матеріали з реєстраційної справи №000, пояснення від Міністерства юстиції України щодо заміни правовстановлюючих документів в реєстраційній справі №000, із долученням додаткових доказів.

28.11.2023 позивачем подано додаткові пояснення та додаткові докази.

Враховуючи обґрунтування вказані в клопотаннях позивача, суд вказує про відсутність підстав для задоволення клопотань від 28.11.2023 та 02.04.2024, подані докази судом долучено до справи.

Встановивши правові позиції сторін та їх обґрунтування, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

Встановлені обставини судом

Відповідно до відомостей Державного реєстру прав за результатом розгляду заяви про реєстрацію права власності від 10.08.2021 № 47235266, приватним нотаріусом ОСОБА_3 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2021 № 59792427, на підставі якого у Державному реєстрі прав відкрито розділ № 000 на машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, гараж НОМЕР_1, та проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (номер запису 43446607).

До заяви було додано:

- технічний паспорт, виготовлений 10.05.2012 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкт нерухомого майна;

- договір № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин), укладений 07.09.2006 між відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» (далі - ВАТ «АК «Укртранс») та товариством з обмеженою відповідальністю «Центрінвестбуд - 2000» (далі - ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»);

- додаткову угоду № 1 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 01.09.2006, укладену 20.03.2009 між ВАТ «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- додаткову угоду № 2 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 01.09.2006, укладену 28.02.2011 ВАТ «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- додаток № 1 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 01.09.2006, укладений між ВАТ «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- додаток № 2 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 01.09.2006, укладений між ВАТ «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- додаток № 3 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 01.09.2006, укладений між ВАТ «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- договір № 46/47 купівлі - продажу майнових прав на підземний гараж, укладений 17.03.2008 між ТОВ «Центрінвестбуд - 2000» та ОСОБА_2 ;

- додаткову угоду № 2 до договору № 46/47 купівлі - продажу майнових прав на підземний гараж від 17.03.2008, укладену 08.04.2013 між ТОВ «Центрінвестбуд - 2000» та ОСОБА_2 ;

- додаткову угоду № 1 до договору № 46/47 купівлі - продажу майнових прав на підземний гараж від 17.03.2008, укладену 18.08.2009 між ТОВ «Центрінвестбуд - 2000» та ОСОБА_2 ;

- довідку про виконання умов договору № 2-41-1, видану 08.04.2013 ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- акт прийому-передачі паркінгу, машиномісця № 1, укладену 08.04.2013 між ТОВ «Центрінвестбуд - 2000» та ОСОБА_2 ;

- витяг з переліку інвесторів машиномісць по вулиці Димитрова 26 згідно договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місця для паркування автомашин) від 07.09.2006 № 2-41-1, виданий 08.04.2013 ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- розпорядження «Про присвоєння поштової адреси закінченому будівництвом об`єкту на вулиці Димитрова, 2Б» № 34, видане 24.01.2013 Печерською районною державною адміністрацією м. Києва;

- рішення «Про повернення історичних назв та перейменування вулиць, площ, провулків у місті Києві» № 373/373, прийняте 13.11.2014 Київською міською радою VII скликання;

- державний акт на право постійного користування землею серія I-КВ № 005198, виданий 18.02.2004 Київською міською радою;

- сертифікат серія КВ № 0, виданий 06.04.2012 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві;

- дозвіл на виконання будівельних робіт № 1139-Пч/С, виданий 04.02.2009 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві;

- додаткову угоду № 3 до договору № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування автомашин) від 07.09.2006, укладену 10.10.2012 BAT «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000»;

- акт прийому-передачі паркінгу, машиномісць, укладений 11.10.2012 між ВАТ «АК «Укртранс» та ТОВ «Центрінвестбуд - 2000».

31 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою, зареєстрованою відповідачем 31 грудня 2021 року за № СК-4143-21, в якій просила провести перевірку правомірності прийнятого 10 серпня 2021 року рішення державного реєстратора ОСОБА_3 № 43446607 (П`ята київська державна нотаріальна контора) та скасувати таке рішення про державну реєстрацію від 10 серпня 2021 року № 43446607.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2022 у справі №640/7177/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у несвоєчасному, з порушенням строків, визначених частиною третьою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при розгляді та вирішенні скарги позивачки від 31 грудня 2021 року (вхідний номер СК-4143-21).

17.01.2022 на ім?я начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачкою було подано заяву щодо проведення позапланової перевірки державного нотаріуса ОСОБА_3, державний реєстратор, П`ята київська державна нотаріальна контора, щодо прийнятого рішення про державну реєстрацію від 10.08.2021 № 43446607, за результатом якої скласти довідку.

03.02.2022 позивачка отримала відповідь Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за № Л-473.

08.02.2022 ОСОБА_1 було подано повторну скаргу (вх. № 2-1411 від 08.02.2022) на ім?я начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на дії державного реєстратора.

Листом від 09.02.2022 № Л-1411 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило позивачку про направлення за належністю скарги до Міністерства юстиції України.

01.06.2022 Мін`юст прийняв наказ № 1107/7 від 01.06.2022 «Про відмову в задоволенні скарги» у зв`язку з тим, що в Міністерстві юстиції України розглядається скарга з цього питання від того самого скаржника, а саме скарга ОСОБА_1 від 31.12.2021, зареєстрована в Міністерстві юстиції за № СК-4143-21.

У провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває на розгляді адміністративна справа № 640/11869/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 1107/7 від 01.06.2022 «Про відмову в задоволенні скарги».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, справа № 640/11869/22 передана до Київського окружного адміністративного суду, ухвалою суду від 10.04.2024 прийнято справу до провадження, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (суддя Колеснікова І.С.).

12.09.2022 Міністерством юстиції України прийнято наказ № 2105/7 «Про залишення скарги без розгляду по суті», оскільки встановлений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» строк для подання скарги сплив до дня її подання.

Вказаний наказ прийнятий на підставі висновку Південно-Західної регіональної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 26.07.2022 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 31.12.2021, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.12.2021 за МСК-4143-21.

Крім того, судом встановлено, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала на розгляді адміністративна справа № 640/15530/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 2105/7 від 12.09.2022 «Про залишення скарги без розгляду по суті».

На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ, адміністративна справа № 640/15530/22 передана до Київського окружного адміністративного суду за належністю, ухвалою суду від 08.04.2024 прийнято до провадження адміністративну справу, визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (суддя Перепелиця А.М.).

На адресу Міністерства юстиції України надійшло звернення ОСОБА_1 у вигляді заяви від 24.08.2022 (вx. № 95906-31-22 від 26.08.2022) стосовно реалізації Міністром юстиції України повноважень діяльності Мін?юсту, зокрема щодо не забезпечення реалізації повноважень, передбачених статтею 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2016 № 990 «Про затвердження Порядку здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», а саме здійснення контролю за діяльністю державного реєстратора, державного нотаріуса державної нотаріальної контори ОСОБА_3

Листом Міністерства юстиції України від 29.09.2022 № 89665/95906-31-22/33.3 було повідомлено позивача про продовження строку розгляду звернення до 45 днів.

За результатами розгляду вказаного звернення, листом від 20.10.2022 за № 97072/95906-31-22/33.3 було поінформовано позивача, що під час перевірки відомостей Державного реєстру прав на наявність порушень, вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_3 при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2021 № 59792427 за результатом розгляду заяви про реєстрацію права власності від 10.08.2021 № 47235266, Міністерство юстиції України встановило відсутність підстав для призначення камеральної перевірки приватного нотаріуса ОСОБА_3 щодо дій, зазначених у зверненні.

На підставі наданих позивачем фактів та на підставі вимог статті 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідачем було здійснено заходи контролю у сфері державної реєстрації, шляхом проведення перевірки реєстраційних дій, вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_3 у Державному реєстрі прав, з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації.

Не погоджуючись із діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Застосовані судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті другої Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Зокрема, в силу частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 КАС України).

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Суд враховує, що до предмету доказування у даній справі входить протиправність дій Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки виявлених у реєстрах прав на нерухоме майно порушень щодо дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 р. № 59792427, а не сама скарга по суті про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 43446607).

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.07.2022 у справі № 640/7177/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у несвоєчасному, з порушенням строків, визначених частиною третьою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при розгляді та вирішенні скарги позивачки від 31 грудня 2021 року (вхідний номер СК-4143-21).

Водночас, суд звертає увагу, що предметом спору у справі не є встановлення факту дотримання відповідачем законодавчо встановленої процедури розгляду Міністерством юстиції України скарги на дії державного реєстратора (відносини, що розпочалися з моменту реєстрації скарги позивача на дії державного реєстратора), оскільки вказаним обставинам судами першої та апеляційної інстанції надано правову оцінку у межах розгляду справи № 640/7177/22.

Крім того, суд зауважує, що, відповідно до сталої практики Верховного Суду, в тому числі його Великої Палати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 910/8424/17), справи щодо оскарження рішень Міністерства юстиції України, прийнятих за наслідками розгляду скарг на дії державних реєстраторів, підлягають розгляду за правилами саме адміністративної юстиції.

Разом з тим, предметом розгляду у цій справі також не є оцінка дій державного реєстратора, державного нотаріуса державної нотаріальної контори ОСОБА_3 при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2021 р. № 59792427.

Суд встановив, що спір у справі стосується виключно питання визнання протиправними або правомірними дії Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки щодо дій при прийнятті рішення державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427 (відносини, що розпочалися з моменту направлення звернення ОСОБА_1 у вигляді заяви від 24.08.2022 (вx. № 95906-31-22 від 26.08.2022) стосовно необхідності здійснення контролю за діяльністю державного реєстратора, державного нотаріуса державної нотаріальної контори ОСОБА_3).

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки діям державного реєстратора, державного нотаріуса державної нотаріальної контори ОСОБА_3, а також діям Міністерства юстиції України в частині розгляду та вирішення скарги ОСОБА_1 від 31 грудня 2021 року (вхідний номер СК-4143-21), та зазначає, що вони не підлягають оцінці судами адміністративної юрисдикції.

Суд відхиляє всі аргументи позивача стосовно дій державного реєстратора, державного нотаріуса державної нотаріальної контори ОСОБА_3, а також дій Міністерства юстиції України в частині розгляду та вирішення скарги ОСОБА_1 від 31 грудня 2021 року (вхідний номер СК-4143-21), оскільки предметом розгляду в цій справі є дії Міністерства юстиції України в частині правомірності або протиправності дій Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки стосовно дій при прийнятті рішення державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427 (відносини, що розпочалися з моменту направлення звернення ОСОБА_1 у вигляді заяви від 24.08.2022 (вx. № 95906-31-22 від 26.08.2022) стосовно необхідності здійснення контролю за діяльністю державного реєстратора, державного нотаріуса державної нотаріальної контори ОСОБА_3).

Крім того, суд зауважує, що оцінку діям вказаного державного реєстратора та оспореному праву може бути надано у судах цивільної чи господарської юрисдикції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року, справа № 826/9046/16.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України від 02.07.2014 № 228 (Положення № 228), Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Пунктом 2 Положення № 228 передбачено, що Мін`юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до вимог пункту 5 Положення №228 Міністерство юстиції України з метою організації своєї діяльності, зокрема, організовує та контролює роботу державних виконавців, вживає заходів щодо її поліпшення, здійснює керівництво та проводить перевірку діяльності структурних підрозділів територіальних органів Міністерства юстиції України, що забезпечують здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень.

Пунктом 10 Положення №228 вказано, що Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Так, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).

Згідно із пунктом першим частини першої статті 2 Закону №1952-IV (тут і далі у редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 10 цієї частини Закону №1952-IV вказано, що камеральна перевірка - перевірка, що проводиться у приміщенні Міністерства юстиції України виключно на підставі даних Державного реєстру прав.

Стаття 3 Закон № 1952-IV визначає загальні засади державної реєстрації прав, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону №1952-IV нотаріус є державним реєстратором.

Абзацами третім, четвертим пункту першого частини третьої статті 10 Закон № 1952-IV визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах.

Згідно з частиною першою статті 5 та частиною першою статті 12 Закону № 1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав визначено статтею 37 Закону №1952-IV.

Так, частинами першою-третьою статті 37 Закону №1952-IV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги:

1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги:

1) на рішення (крім рішення про державну реєстрацію прав), дії або бездіяльність державного реєстратора;

2) на дії або бездіяльність суб`єктів державної реєстрації прав.

Територіальний орган Міністерства юстиції України розглядає скарги щодо державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом 15 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір) (пункт 1 частини другої статті 37 Закону №1952-IV).

Згідно із частиною шостою цієї статті, за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги; б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Рішення, передбачені підпунктами "а", "ґ" і "е" пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України.

У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

У разі якщо за результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України чи його територіальними органами виявлено прийняття державними реєстраторами чи суб`єктами державної реєстрації прав рішень з порушенням законодавства, що має наслідком порушення прав та законних інтересів фізичних та/або юридичних осіб, Міністерство юстиції України, його територіальні органи вживають заходів щодо негайного повідомлення про це відповідних правоохоронних органів для вжиття необхідних заходів.

Відповідно до частини першої статті 37-1 Закону № 1952-IV, контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав.

За результатами моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав.

У разі якщо в результаті проведеної перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав виявлено прийняття такими державними реєстраторами чи суб`єктами державної реєстрації прав рішень з порушенням законів, що має наслідком порушення прав та законних інтересів фізичних та/або юридичних осіб, Міністерство юстиції України вживає заходів до негайного повідомлення про це відповідних правоохоронних органів для вжиття необхідних заходів, а також заінтересованих осіб.

Згідно з частиною четвертим статті 37-1 Закону № 1952-IV порядок здійснення контролю, проведення камеральних перевірок, під час здійснення контролю та проведення перевірок, критерії, за якими здійснюється моніторинг, критерії, за якими визначається ступінь відповідальності за відповідні порушення, допущені в сфері державної реєстрації, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно з абзацами першим, другим пункту 12 Порядку №1127 (тут і далі у редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав.

Пунктом 18 Порядку №1127 передбачено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за умови вчинення дій та/або процедур, передбачених цим Порядком під час розгляду заяви, приймається державним реєстратором у будь-який час до закінчення строку державної реєстрації прав.

За вимогами пункту 40 Порядку №1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону 1952-IV і цим Порядком.

Процедуру здійснення Міністерством юстиції України контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань визначено Порядком № 990 затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 року (далі - Порядок № 990).

Відповідно до пункту першого Порядку №990 (тут і далі у редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій) цей Порядок визначає процедуру здійснення Мін`юстом контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - сфера державної реєстрації), критерії, за якими здійснюється моніторинг реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), та визначається ступінь відповідальності за порушення у сфері державної реєстрації.

Відповідно до пункту четвертого Порядку № 990, контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації здійснюється шляхом:

1) розгляду звернень відповідно до Закону України «Про звернення громадян»;

2) розгляду депутатських запитів, звернень відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України»;

3) аналізу інформації, опублікованої в засобах масової інформації чи оприлюдненої в Інтернеті;

4) перевірки відомостей, отриманих Мін`юстом під час реалізації повноважень у сфері державної реєстрації;

5) моніторингу реєстраційних дій в реєстрах;

6) проведення спеціальної перевірки діяльності державного реєстратора в реєстрах щодо осіб, які до призначення на посаду державного реєстратора або на іншу посаду, що передбачає виконання функцій державного реєстратора (далі - посада державного реєстратора), перебували на посаді державного реєстратора в іншого суб`єкта державної реєстрації;

7) проведення тестування на знання законодавства у сфері державної реєстрації осіб, які мають намір виконувати функції державного реєстратора та не перебували на посаді державного реєстратора у певного суб`єкта державної реєстрації.

Спеціальна перевірка діяльності державного реєстратора в реєстрах не проводиться у разі переведення з посади державного реєстратора на іншу посаду державного реєстратора в межах одного суб`єкта державної реєстрації чи переведення з посади державного реєстратора на іншу посаду державного реєстратора у зв`язку з реорганізацією або ліквідацією суб`єкта державної реєстрації, передачі або делегування повноважень і функцій від одного суб`єкта державної реєстрації до іншого.

У пункті шостому Порядку № 990 передбачено, що моніторинг реєстраційних дій в реєстрах як комплекс організаційно-технічних заходів, що за допомогою програмних засобів ведення реєстрів забезпечує проведення посадовими особами Мін`юсту вибіркового аналітичного дослідження реєстраційних дій за певний проміжок часу (тиждень, місяць або квартал) за принципом зростання (без перевірки попередніх періодів), здійснюється за такими критеріями:

1) скасування записів у реєстрах;

2) проведення реєстраційних дій з порушенням строків, визначених законами;

3) проведення державної реєстрації припинення обтяжень права власності та інших речових прав, похідних від права власності, на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва;

4) проведення державним реєстратором реєстраційних дій протягом одного року з дня отримання ідентифікаторів доступу до відповідного реєстру у зв`язку з призначенням на відповідну посаду суб`єктом державної реєстрації, призначенням на посаду державного нотаріуса чи реєстрацією приватної нотаріальної діяльності, а також протягом шести місяців з дня відновлення доступу державного реєстратора до реєстрів;

5) проведення державним реєстратором реєстраційних дій протягом шести місяців з дня анулювання відповідно до закону доступу такого реєстратора до одного із реєстрів.

Перелік реєстраційних дій за критеріями, визначеними цим пунктом, для цілей проведення їх моніторингу надається технічним адміністратором реєстрів у строки та з періодичністю, що визначені Мін`юстом.

Згідно із пунктом дев`ятим Порядку № 990, камеральна перевірка під час здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації проводиться на підставі рішення Мін`юсту в разі виявлення порушень, визначених законами, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Положеннями частини 2 статті 37-1 Закону № 1952-IV визначено, що за результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про:

1) тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав;

2) анулювання доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав;

3) притягнення до адміністративної відповідальності державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав;

4) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю;

5) скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації прав.

Отже, суд вказує, що законодавством чітко визначені підстави та порядок дій Міністерства юстиції України щодо здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав. Наявність відповідних підстав та дотримання цього порядку є обов`язковою передумовою умовою для застосування Міністерством юстиції України санкцій, визначених статтею 37-1 Закону №1952-IV.

Суд також зауважує, що для прийняття рішення відповідачем відповідно до Закону 1952-IV, підставою для якого є наявність у діях державного реєстратора одноразового грубого чи неодноразового порушення визначених законами порядків державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Міністерство юстиції України має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення державним реєстратором законодавства у сфері державної реєстрації прав, що в свою чергу і є мотивом для прийняття рішення про анулювання доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав.

Застосування певного виду стягнення, передбаченого статтею 37-1 Закону №1952-ІV повинно відповідати загальним принципам законності, справедливості, індивідуальності, пропорційності, оскільки наслідки негайного виконання рішення про обмеження доступу впливають на професійну діяльність державних реєстраторів, робота яких безпосередньо залежить від можливості мати такий доступ.

Тому, визначаючи вид стягнення, відповідач повинен врахувати характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у спірному наказі про застосування заходу стягнення.

Подібні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 640/16809/20.

Крім того, суд вважає за необхідне навести правову позицію, викладену у постанові від 26.07.2023 у справі № 200/3265/21-а, в межах якої Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду зробив такі висновки щодо дискреції:

«Разом з цим Верховний Суд зазначає, що дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі "Hasan and Chaush v.Bulgaria" № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятою 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14.03.2002)».

Таким чином, суд зауважує, що саме у разі виявлення порушень законодавства у сфері державної реєстрації відповідач розглядає питання відповідальності суб`єкта у сфері державної реєстрації та приймає рішення про застосування до нього санкцій.

При застосуванні санкцій відповідач повинен дотримуватися принципів недискримінації та пропорційності порушення і покарання та ефективності санкцій, які мають стримуючий вплив.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі звернення ОСОБА_1 від 24.08.2022 (вх. № 95906-31-22 від 26.08.2022) Міністерством юстиції України було здійснено заходи контролю у сфері державної реєстрації шляхом проведення перевірки реєстраційних дій, вчинених нотаріусом ОСОБА_3 у Державному реєстрі прав, щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2021 № 59792427 з метою виявлення заявлених порушень порядку державної реєстрації.

За результатами здійснених заходів контролю за діяльністю державного реєстратора, нотаріуса ОСОБА_3, у Державному реєстрі прав Міністерством юстиції України встановлено, що при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2021 № 59792427, що визначено за результатами розгляду заяви про реєстрацію прав власності від 10.08.2021 № 47235266, було подано всі документи, передбачені частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV та пункту 79 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (у редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій), які є необхідними для реєстрації права власності за ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 43446607).

На підставі викладеного, листом Міністерства юстиції України від 20.10.2022 за № 97072/95906-31-22/33.3 було поінформовано позивачку про відсутність підстав для призначення камеральної перевірки щодо дій вказаного державного реєстратора.

Суд звертає увагу, що, згідно із пунктом дев`ятим Порядку № 990, камеральна перевірка під час здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації проводиться на підставі рішення Мін`юсту в разі виявлення порушень, визначених законами, порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та/або державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Суд зауважує, що камеральна перевірка призначається Міністерством юстиції України за наявності таких обставин у їх сукупності, як:

- здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації шляхом розгляду звернень відповідно до Закону України «Про звернення громадян», шляхом перевірки відомостей, отриманих Мін`юстом під час реалізації повноважень у сфері державної реєстрації, тобто розгляд звернення громадян та перевірка відомостей, викладених у них;

- виявлення під час здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації порушень порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто виявлення, під час розгляду звернення громадян та перевірки відомостей, викладених у них, інформації яка свідчить про порушення порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Стосовно доводів позивача про те, що Мін?юстом не було надано жодної оцінки документам, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав суд ставиться критично, оскільки перевірка достовірності документів, які подаються для проведення реєстраційних дій, не охоплюється контролем, що здійснюється Міністерством юстиції України відповідно до статті 37-1 Закону № 1952-IV.

Крім того, суд вказує, що відкрите кримінальне провадження № 0002388, на яке посилається позивач, не впливає на здійснення заходів контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації, зокрема при прийнятті Мін?юстом рішення про проведення чи не проведення камеральної перевірки, оскільки наявність порушень перевіряється виключно на підставі даних Державного реєстру прав, як це передбачено пунктом 10 частини першої статті другої Закону №1952-IV.

Отже, дослідивши наявні у справі матеріали, та, виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо не призначення камеральної перевірки стосовно дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427 є правомірними та такими, що здійснені у межах наданих йому повноважень, з урахуванням того, що в результаті здійснення відповідачем заходів контролю у сфері державної реєстрації шляхом проведення перевірки реєстраційних дій, вчинених нотаріусом ОСОБА_3 у Державному реєстрі прав, з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації, відповідачем не виявлено обставин порушення державним реєстратором законодавства у сфері державної реєстрації.

Разом з тим, суд враховує, що дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо не призначення камеральної перевірки щодо дій при прийнятті рішень державним нотаріусом державним реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 від 12.08.2021 № 59792427.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАСУкраїни).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України разом з матеріалами справи, а також надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема також витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи висновки суду за наслідками вирішення справи, положення ст. ст. 139, 143 КАС України, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.