Справа № 160/23975/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в системі "Електронний суд", в якій позивач просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність податкового повідомлення-рішення відповідача від 14.07.2024 року. Позивач зазначає, що правові підстави для констатації порушення нею строків сплати авансового внеску по єдиному податку за відповідні місяці відсутні, оскільки такі внески були сплачені своєчасно, а також що за один з місяців такий внесок не підлягав сплаті. Також посилається на порушення під час проведення перевірки та притягнення позивача до відповідальності.
11 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд».
25 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що позивачем за березень, квітень та липень 2019 року несвоєчасно сплачено авансові внески з єдиного податку. Відповідач визнає безпідставність ППР в частині притягнення до відповідальності за несвоєчасну сплату авансового внеску з єдиного податку в жовтні-листопаді 2019 року. Вказує на відсутність процедурних порушень під час проведення перевірки.
26 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Повторює доводи позовної заяви щодо порушень процедури проведення перевірки та своєчасної сплати авансових внесків в березні, квітні, липні 2019 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року витребувано від Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» засвідчені належним чином копії квитанцій, відомості стосовно вказаних платіжних операцій, засвідчені належним чином копії платіжних доручень.
30 жовтня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшов лист з відповідними відомостями, а також вказано, що дублікати квитанцій відсутні через вичерпання термінів зберігання.
Для забезпечення процесуальних прав учасників справи судом 01 листопада 2024 року направлено в Електронні кабінети в підсистемі «Електронний Суд» учасників справи копію листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК», докази отримання учасниками цього листа наявні в матеріалах справи.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, електронний доказ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно розрахунку до вказаного ППР позивач несвоєчасно сплатила грошові зобов`язання за 5 місяців в 2019 році:
1) березень - фактично сплачено 21.03.2019 року;
2) квітень - фактично сплачено 22.04.2019 року;
3) липень - фактично сплачено 22.07.2019 року;
4) жовтень - фактично сплачено 21.10.2019 року;
5) листопад - фактично сплачено 19.12.2019 року.
За змістом доповідної записки відповідача від 02.02.2022 року №1858/04-36-24-05 ним визнано помилковість нарахувань штрафу за жовтень-листопад 2019 року. Цю ж позицію висловлено відповідачем і у відзиві на позовну заяву (останній абзац сторінки 6).
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно з пп. 14.1.157 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи, визначені пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з п. 58.1. ст. 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).
Пунктом 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За приписами пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах, повнота нарахування та своєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі невідповідності резидента вимогам, визначеним п. 2, 3 ч. 1 та п. 10 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні».
Згідно із п. 76.1 ст. 76 Податкового кодексу України, камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
За п. 76.2. ст. 76 Податкового кодексу України порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.
Відповідно до п. 86.1. ст. 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.
Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Акт перевірки не може розглядатися як заява або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення щодо ухилення від сплати податків.
Довідка перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати і є носієм доказової інформації про невстановлення фактів порушень вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження).
У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник зобов`язаний підписати такий акт (довідку) перевірки із запереченнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта (довідки) або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.
Матеріали перевірки - це:
акт (довідка) перевірки з інформативними додатками, які є його невід`ємною частиною;
заперечення, надані платником податків до акта (довідки) перевірки (у разі їх наявності на час розгляду);
пояснення та їх документальне підтвердження, які надані платником податків відповідно до підпункту 16.1.15 пункту 16.1 статті 16 та відповідно до абзацу другого підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 розділу I цього Кодексу.
За п. 86.2. ст. 86 Податкового кодексу України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Згідно з п. 122.1. ст. 122 Податкового кодексу України (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеною підпунктами 1 і 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, авансових внесків єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до п. 295.1. ст. 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.
У разі якщо сільська, селищна або міська рада приймає рішення щодо зміни раніше встановлених ставок єдиного податку, єдиний податок сплачується за такими ставками у порядку та строки, визначені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Доводи позивача щодо спірних 5 місяців за підставами позову можна поділити на доводи щодо березня, квітня, липня 2019 року та доводи щодо листопада та жовтня, листопада 2019 року. Щодо перших трьох місяців позивач посилалась на своєчасність сплати грошових зобов`язань, в той час як відповідач цю обставину заперечував з огляду на дату зарахування коштів. В свою чергу доводи щодо жовтня-листопада 2019 року ґрунтувались на тому, що позивач скористалась правом на відпустку згідно п. 295.5. ст. 295 Податкового кодексу України, в зв`язку з чим своєчасно здійснений платіж за жовтень мав піти на оплату листопада, в той час як за жовтень позивач від сплати податку звільняється. Ці доводи відповідач фактично визнав обґрунтованими та вказав на помилковість нарахувань за ці два місяці.
Щодо доводів позивача за березень, квітень, липень 2019 року суд зазначає наступне.
Позивачем надано виписки по рахунку, згідно яких нею сплачені авансові внески з наступною датою операції:
1) за березень 2019 року - 20.03.2019 року о 19:52 год;
2) за квітень 2019 року - 20.05.2019 року о 08:43 год;
3) за липень 2019 року - 20.07.2019 року о 09:07 год.
Відповідач в свою чергу зауважував, що відповідні кошти зараховані:
1) 21.03.2019 року - згідно платіжного доручення від 21.03.2019 року;
2) 22.05.2019 року - згідно платіжного доручення від 22.04.2019 року;
3) 22.07.2019 року - згідно платіжного доручення від 22.07.2019 року.
Доказами позивача є виписки по рахунку, відповідач доказів на підтвердження власних тверджень не надав, у відзиві вказано, що доводи ґрунтуються на інтегрованій картці позивача.
Також відповідач вказував, що позивачем не надано платіжних інструкцій для перевірки дати валютування.
Встановлення відповідних обставин справи мало визначальне значення в цій справі, в зв`язку з чим судом витребувано відповідні відомості від банківської установи.
В цьому аспекті суд звертає увагу на наступне.
Станом на спірні дати платежів чинним був Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 року №2346-III (далі - Закон №2346-III), який діяв в редакції станом на 07.02.2019 року.
Згідно п. 1.3. ст. 1 Закону №2346-III дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в обслуговуючих отримувача банку або в установі - учасників платіжної системи.
Порядок застосування дати валютування для банків установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України.
Порядок застосування дати валютування в платіжній системі визначається правилами платіжної системи відповідно до вимог цього Закон.
Пунктами 8.1., 8.4. ст. 8 Закону №2346-III передбачено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.
У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.
Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.
Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.
Внутрішньобанківський переказ виконується в строк, встановлений внутрішніми нормативними актами банку, але не може перевищувати двох операційних днів.
Відповідно до п. 22.4. ст. 22 Закону №2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним:
для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;
для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.
За ст. 30 Закону №2346-III переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.
Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки
Також на дату спірних платежів діяла Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена Постановою Національного банку України від 21.01.2004 року №22 (далі - Інструкція).
За п. 1.4. Інструкції дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в банку, що обслуговує отримувача, або в установі - члені платіжної системи.
Згідно п. 2.5. Інструкції якщо розрахункові документи, у яких перевірено реквізити, заповнено з порушенням вимог цієї глави, глав 5, 6 і 12 та додатка 7 до цієї Інструкції, то банк, що здійснив перевірку, повертає їх без виконання згідно з пунктами 2.15 і 2.18 цієї глави та пунктом 11.11 глави 11 цієї Інструкції.
Також банки повертають без виконання розрахункові документи, якщо у розрахунковому документі не заповнено хоча б один із реквізитів, заповнення якого передбачено його формою, крім реквізиту "Дата валютування".
Пунктом 2.14. Інструкції визначено, що Банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня".
У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті "Дата виконання", має відповідати:
- даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку;
- даті списання коштів з рахунку платника та з кореспондентського рахунку банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Згідно з п. 2.3.1. Інструкції банк отримувача зобов`язаний зарахувати на рахунки своїх клієнтів кошти, що надійшли за електронними розрахунковими документами протягом операційного дня, у день їх отримання, якщо під час проведення контролю за реквізитами цих документів, що здійснюється відповідно до цієї глави, не виявлено розбіжностей.
Банк отримувача зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку отримувача і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і зараховувати кошти на рахунок отримувача, лише якщо вони збігаються. У разі їх невідповідності банк має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів (у які враховується і день надходження до банку отримувача електронного розрахункового документа) для встановлення належного отримувача цих коштів, яку зараховує на рахунок "Кредитові суми до з`ясування". Банк має забезпечити зберігання належним чином оформленої/го (засвідченої/го підписом відповідального виконавця чи електронним цифровим підписом) паперової копії електронного розрахункового документа чи електронного розрахункового документа.
Відповідно до п. 2.10. Інструкції клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку.
Банк, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику.
За п. 3.2. Інструкції платник має право зазначати в платіжному дорученні дату валютування, яка не може бути пізніше 10 календарних днів після складання платіжного доручення.
В цій справі відповідач зазначав, що позивачем на надано копії квитанції та платіжних інструкцій, в яких були б зазначені дати валютування платежів, що могло б свідчити про вину банку.
Сторонами дійсно не надано платіжних документів з посиланням на їх відсутність, відсутні такі документи і у банку, однак банком надано відомості про платіжні операції.
Згідно наданих банком відомостей про три спірні операції «платежі було здійснено з картки» 20-го числа березня, квітня та липня 2019 року. Також згідно цих відомостей дійсно кошти надійшли отримувачу в наступні дні (21-го або 22-го числа).
Для позивача сплата податку (перерахування коштів) вважається завершеним саме з моменту прийняття банком розрахункового документа на виконання, а не дата валютування, як зазначає відповідач.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2018 року у справі №809/3851/15.
В цій справі банківською установою підтверджено, що платежі було здійснено вчасно (20-го числа кожного відповідного місяця). Відповідач безпідставно визначав дату виконання позивачем свого податкового обов`язку датою зарахування коштів, а не датою переказу таких коштів.
Посилання відповідача на п. 2.31. Інструкції є нерелевантним, оскільки правило про обов`язок банку зарахувати кошти протягом операційного дня стосується зарахуванню коштів на рахунки своїх клієнтів, в той час як спірний в цій справі податок сплачувався не на рахунок, відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в зв`язку з чим цією нормою права не врегульовано спірних правовідносин.
Натомість за п. 8.4. Закону №2346-III міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. В цій справі позивачем 20-го числа здійснено спірні платежі, які виконано 21-го і 22-го числа, що відповідає вказаному положенню законодавства.
Посилання відповідача на дату валютування також є безпідставними, оскільки цей реквізит не є обов`язковим, в цій справі жоден доказ не свідчить про те, що цей реквізит позивачем зазначався. Більш того, такий варіант оцінки спірних обставин справи суперечить засаді розумності, адже за таким підходом позивач 20-го числа кожного місяця свідомо відстрочував виконання платежу, що неминуче зумовлювало б притягнення його в подальшому за це до відповідальності. Адже платежі позивачем здійснено саме 20-го числа, в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що 20-го числа позивач свідомо відтерміновувала здійснення платежу. Також суд повторює, що відомості банку про дату здійснення платежів (20-го числа кожного з трьох спірних місяців), з урахуванням того, що обов`язок платника є виконаним з моменту прийняття банком документу до виконання, в будь-якому випадку свідчить про відсутність в діях позивача порушення п. 122.1. ст. 122 Податкового кодексу України.
Отже, суд констатує, що позивачем належним чином виконано усі податкові зобов`язання в березні, квітні та липні 2019 року шляхом своєчасної сплати податку 20-го числа кожного місяця, в той час як надходження коштів отримувачу пізніше цієї дати не утворює склад правопорушення, передбаченого п. 122.1. ст. 122 Податкового кодексу України, а тому за таких обставин підстави для притягнення позивача до відповідальності за цією статтею відсутні.
Щодо інших двох місяців, за які позивача притягнуто до відповідальності (жовтень та грудень 2019 року) суд зазначає, що сам відповідач в ході судового розгляду визнав помилковість притягнення позивача до відповідальності за ці місяці з підстав правомірного використання позивачем свого права на відпустку (та зумовленого цим перенесення призначення відповідного платежу). Судом перевірено відповідні обставини та констатується, що відповідач дійсно не мав правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій в таких обставинах, оскільки позивач належним чином використав своє право на відпустку.
Тобто, ППР, яке є предметом оскарження в цій справі, також є протиправним і в частині нарахування штрафних санкцій за жовтень та грудень 2019 року.
Як наслідок, спірне ППР є протиправним та підлягає скасуванню в цілому.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 968,96 грн, що підтверджується платіжним документом від 03.09.2024 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
В позові позивач зазначив про наявність витрат на адвоката в розмірі 8000,00 грн.
У відзиві відповідачем наведено заперечення проти витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач зазначає, що їх розмір є не співмірним із сумою позову в розмірі 2086,50 грн. Крім того, справа слухається в порядку спрощеного провадження. Відповідач наголошує, що даний позов є не складним і тому вважаємо, що витрати на правову допомогу в сумі 8000,00 грн. є перебільшеними. Заявлені до відшкодування позивачем витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом послуг у ході розгляду справи безпосередньо у суді першої інстанції та не розумності їхнього розміру.
З цього приводу суд зазначає, що за клопотанням іншої сторони суд може зменшити витрати на професійну правничу допомогу згідно ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, в той час як критерії, визначені ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судом застосовуються незалежно від наявності іншої сторони у справі.
Змістовно аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21, що є релевантним до обставин цієї справи виходячи з тотожності відповідних положень законодавства.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду надано:
1) Договір про надання правової допомоги від 28.08.2024 року №357 (далі - Договір);
2) Додаткова угода від 28.08.2024 року №1 до Договору (далі - Додаткова угода);
3) Акт від 28.08.2024 року №54 (далі - Акт);
4) Платіжна інструкція від 28.08.2024 року №@2PL847565 (далі - Квитанція).
Пунктами 1-2 Договору погодження надання правової допомоги позивачу згідно додаткових угод.
За п. 4.1.-4.2. Договору послуги погоджуються у додатковій угоді, їх прийняття підтверджується Актом приймання-передачі послуг.
Пунктом 5.1. Договору встановлено визначення вартості послуг в додаткових угодах.
Згідно з Додатковою угодою сторони погодили надання таких послуг:
1) підготовка і подання позовної заяви в цій справі, а також інших процесуальних документів;
2) участь в судових засіданнях.
Вартість п. 1 - 8000,00 грн, вартість п. 2 - 2000,00 грн за одне засідання. Порядок оплати за п. 1 - протягом 3 днів з моменту укладення цієї угоди.
Актом погоджено прийом-передачу послуг за оскарження спірного в цій справі ППР на суму 8000,00 грн. Акт містить посилання на Договір.
Відповідно до Квитанції позивачем сплачено 8000,00 грн за правничу допомогу щодо оскарження спірного в цій справі ППР.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21. Цей правовий висновок є релевантним до обставин цієї справи, оскільки стосується правового застосування норми права, яка є ідентичною ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України
Наданий Акт за змістом містить опис робіт, деталізований достатньо для цілей вирішення питання про розподіл судових витрат.
Застосовуючи критерії згідно ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд зазначає наступне:
1) витрати є пов`язаними з розглядом справи;
2) розмір витрат не є повною мірою обґрунтованим та пропорційним до предмета позову. Ступінь значення справи для позивача і публічний інтерес до справи жодним чином не обґрунтовані та матеріалами справи не підтверджуються.
Щодо обґрунтованості заявленого розміру витрат суд зазначає, що спірні правовідносини є поширеними, судова практика щодо їх розгляду є сформованою та сталою, в зв`язку з чим надання правничої допомоги не вимагало значних витрат часу та інтелектуальних зусиль.
3-4) відповідні обставини відсутні та не впливають на розподіл судових витрат в цій справі.
За таких обставин суд вважає обґрунтованим та пропорційним розмір витрат на професійну правничу допомогу в 3000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко