Справа № 400/7276/24
Суддя: С.М. Дуляницька
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2024 року м. Рівне №400/7276/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді С.М. Дуляницька, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції Закону від 04.05.2024, діючої на момент подання рапорту та документів, які підтверджують підстави звільнення;

зобов`язати відповідача звільнити з військової служби позивача відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції Закону від 04.05.2024, діючої на момент подання рапорту та документів, які підтверджують підстави звільнення.

Позов мотивовано тим, що дії відповідача, які полягають у не звільненні позивача, з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи) в редакції Закону від 04.05.2024, суперечать законодавству, чинному на день подачі та розгляду рапорту та грубо порушують законні права та інтереси позивача, а відтак, є протиправними.

Ухвалою судді Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 адміністративну справу №400/7276/24 передано на розгляд Рівненському окружному адміністративному суду.

16.09.2024 адміністративна справа за №400/7276/24 надійшла до Рівненського окружного адміністративного суду.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, для розгляду адміністративної справи №400/7276/24 визначено суддю Дуляницька С.М.

Ухвалою від 19.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановив відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Відповідачем у встановлений судом строк подано відзив на позов, в якому проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та вказує на відсутність правових підстав для звільнення позивача зі служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зазначає, що з урахуванням норм законодавства, якими врегульовано порядок звільнення з військової служби, обґрунтувань позивачем правомірності вимог щодо звільненні з військової служби, ключовим правовим питанням, яке підлягає вирішенню в даній справі є питання щодо застосування норми Закону №2232 у часі, а саме, норми на момент подачі такого рапорту, чи на момент отримання та розгляду такого рапорту військовою частиною. Так, аналіз змін до Закону №2232, внесених Законом №3633-ІХ, дає підстави вважати, що законодавець не передбачив спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі, а тому вони застосовуються до правовідносин за загальним правилами з дня набуття ними чинності, тобто з 18.05.2024. Таким чином, відповідач вважає, що при прийнятті рішення за наслідком розгляду рапорту позивача правомірно застосовано чинну редакцію Закону №2232 з урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань продовження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3363-ІХ. Просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Встановивши правові позиції сторін по справі та їх обґрунтування, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено таке.

Станом на день подання позовної заяви позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та призваний на військову службу по мобілізації, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира батальйону з логістики-начальника служби, що підтверджується копією військового квитка з відповідним записом.

15.05.2024 позивач звернувся (надіслав засобами поштового зв`язку) до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби в Збройних Силах України з підстав, передбачених у пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вказавши підставою для звільнення наявність одного з батьків дружини (матері) із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

В обґрунтування рапорту та підстав для задоволення рапорту на звільнення з військової служби, позивачем надано наступні документи:

- нотаріально засвічена копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_1 ;

- нотаріально засвічена копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвічена копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвічена копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвічена копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_3 ;

- нотаріально засвічена копія довідки до Акту огляду МСЕК серія ААВ №600092;

- нотаріально засвічена копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 .

12.06.2024 позивач отримав відповідь на поданий рапорт №4010, в якому зазначається, що 22.05.2024 через організацію поштового зв`язку за вхідним номером №841 надійшов рапорт з додатками ОСОБА_1 від 15.05.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Зазначено, що для підтвердження підстав для звільнення відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4, пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» до рапорту до звільнення необхідно надати документи, що підтверджують, що матір дружини ОСОБА_4 ОСОБА_3 потребує постійного догляду як особа з інвалідністю ІІ групи, а також докази відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого або другого ступеня споріднення самі потребують стороннього догляду за висновком МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я. Долучені документи до рапорту належним чином не підтверджують всіх обставин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби. Таким чином, на даний час відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 з військової служби, а тому рапорт про звільнення з військової служби не може бути задоволений.

Отже, судом встановлено, що спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Не погоджуючись з обґрунтованістю вищезазначених доводів відповідача та, як наслідок, правомірністю дій відповідача щодо відмови у задоволенні рапорту позивача на звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає таке.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та є діючим і станом на час розгляду цієї справи.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 ст. 2 ст.2 Закону №2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до положень ч.6 ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами ч.5 ст.1 Закону №2232-XII передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову (направлення) громадян України на військову службу.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач подав до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами (мати дружини позивача має статус особи з інвалідністю ІІ групи).

Положеннями пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції станом на 17.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

18.05.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими визначено підстави звільнення з військової служби, змінились та законодавцем шляхом внесення змін до нормативно-правового акту встановлено, що для звільнення з військової служби військовослужбовець має довести необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, чи батьків дружини, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відтак, така підстава для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану як наявність другої групи інвалідності у одного із батьків дружини зазнала змін станом на час розгляду відповідачем рапорту позивача.

У позовних вимогах позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача звільнити з військової служби позивача відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції Закону від 04.05.2024, діючої на момент подання рапорту та документів, які підтверджують підстави звільнення.

При цьому, як вбачається з відповіді відповідача від 12.06.2024 №4010 рапорт позивача надійшов на адресу військової частини НОМЕР_1 через засоби поштового зв`язку 22.05.2024.

Зі змісту позовної заяви встановлено доводи позивача стосовно того, що оскільки рапорт ним був поданий ще за часу дії положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 18.05.2024, то саме такі норми при розгляді такого рапорту і мали бути застосовані відповідачем.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає таке.

Згідно із положеннями ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є не чинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі наведено Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21 та ухвалі від 01.08.2024 року у справі №200/843/24.

Під час розгляду справи встановлено, що рапорт подано 15.05.2024 (день звернення позивача із відповідним рапортом засобами поштового зв`язку) та розглянуто військовою частиною 12.06.2024, тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відтак, оскільки станом на час розгляду рапорту позивача відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 №3633-IX, то у суду відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства.

З огляду на вказане вище та встановлені судом обставини, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 18 листопада 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Суддя С.М. Дуляницька