Справа № 320/4570/24
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року Справа № 320/4570/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач), в якому просить суд:

- Скасувати постанову № 56270026, винесену 19 грудня 2018 року Шевченківським районним відділом Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 23 530,80 дол. США та 173,00 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує про наявність обставин подвійного стягнення з нього витрат виконавчого збору за виконавчим документом ВП № 56270026 від 19.12.2018, який потім було виведено державним виконавцем в окреме виконавче провадження №57966317. ОСОБА_1 відмітив, що з 21.12.2018 виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2015 №2-2338/09 перебував на виконанні у приватного виконавця, який виконавче провадження №57964928 завершив на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Додав, що ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 07.06.2023 було здійснено заміну стягувача у справі №757/5912/23-ц у виконавчому провадженні №57964928 з примусового виконання виконавчого листа, який в подальшому перебував на виконання у приватного виконавця у межах виконавчого провадження №72155129 та закінчено за ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач залишив за собою нереалізоване на торгах майно, що належало боржнику. Також, виконавче провадження №73591418 постановою від 14.12.2023 було закінчено за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документа, основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі.

19.12.2023 позивач звернувся із заявою до відповідача щодо скасування постанови про стягнення виконавчого збору №56270026 через обставини подвійного стягнення. 09.01.2024 позивач отримав відповідь від відповідача від 05.01.2024 №697/27.10-24, в якій зазначено про перебування на виконанні виконавчого провадження №57966317 з примусового виконання постанови №56270026, виданої 19.12.2018 та відмовлено у скасуванні спірної постанови, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду.

15 лютого 2024 року ухвалою суду вказана позовна заява за ч.ч. 1, 2 ст. 169 КАС України була залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої вимогам ч. 6 ст. 161 КАС України та запропоновано позивачу усунути в десятиденний термін з дня отримання ухвали суду недоліки позовної заяви шляхом надання до суду обґрунтованої заяви про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, про поновлення строку звернення до суду та належні докази поважності причин його пропуску або ж надати докази, які свідчить про дотримання строку звернення до суду.

Позивачем 22 лютого 2024 року надано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду.

27 вересня 2024 року ухвалою суду, отримавши заяву позивача, суд зробив висновок, що позивачем не пропущено строки звернення визначені процесуальним законодавством; відкрито провадження в адміністративній справі, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України, призначено на 16 жовтня 2024 року о 10:00 год., витребувано від відповідача за ініціативою суду завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження № 57966317.

Суд зазначає, що станом на 18.11.2024 від відповідача не надійшов до суду відзив на позовну заяву та не надано інформації щодо виконання вимог ухвали суду від 27 вересня 2024 року.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у справі матеріалів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, судом встановлено наступне.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2009 року у цивільній справі № 2-2338/09 стягнуто з ОСОБА_1 (Боржник) на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором № 014/0996/74/11915 від 21 березня 2007 року в розмірі 235 308,11 дол. США та 1730 грн. у відшкодування судових витрат.

Рішення набрало законної сили 03 листопада 2009 року та Печерським районним судом м. Києва 21 грудня 2015 року видано виконавчий лист № 2-2338/09.

Постановою від 25 квітня 2018 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 56270026 за виконавчим документом Печерського районного суду м. Києва № 2-2338/09, яке за відомостями АСВП завершено на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі зверненням стягувача з письмовою заявою про повернення виконавчого документа.

В межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа також було винесено постанову про стягнення виконавчого збору № 56270026 від 19 грудня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 23 530,80 дол. США та 173,00 грн., яку було виведено в окреме виконавче провадження № 57966317.

З 21 грудня 2018 року виконавчий лист перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменко В.В. виконавче провадження №57964928, яке за відомостями АСВП завершено на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі зверненням стягувача з письмовою заявою про повернення виконавчого документа.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року у справі № 757/5912/23-ц замінено стягувача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», що є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» у виконавчому провадженні № 57964928 з примусового виконання виконавчого листа (Стягувач).

Виконавчий лист перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. у межах виконавчого провадження № 72155129 щодо виконавчого листа №2-2338/09 виданого 21.12.2015 Печерським районним судом міста Києва за яким Стягувач ТОВ «ФК «АСАП», яке за відомостями АСВП закінчено за заявою Стягувача на підставі частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» залишити за собою нереалізоване на торгах майно, що належало Боржнику, про що зафіксовано в наданому до позову Акті про проведення електронного аукціону від 28.09.2023 за виконавчим провадженням №72155129.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 14 грудня 2023 року ВП № 73591418 щодо виконання виконавчого листа №2-2338/09 виданого 21.12.2015 Печерським районним судом міста Києва за яким Стягувач ТОВ «ФК «АСАП» закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» внаслідок фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження сплачено у повному обсязі, про що зазначено в постанові.

19 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування постанови про стягнення виконавчого збору № 56270026, оскільки її примусове виконання має наслідком подвійне стягнення з нього, як Боржника, і виконавчого збору, і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа, просив винести постанову якою закінчити виконавче провадження №57966317 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №56270026.

Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано відповідь від 05 січня 2024 року № 697/27.10-24, у якій позивача проінформовано про перебування на виконанні у відділі виконавчого провадження № 57966317 з примусового виконання постанови № 56270026, виданої 19 грудня 2018 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 23 530,80 дол. США та 173,00 грн., та відмовлено у скасуванні постанови про стягнення виконавчого збору № 56270026, аргументуючи останню посилаючись на пункт 8 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» вказуючи на те, що передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю відділом не проводились.

Отримавши відповідь відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно, предметом спору є постанова державного виконавця №56270026 від 19.12.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, у зв`язку з чим, судом підлягає перевірці та встановленню протиправності, законності постанови, відповідність її вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, із дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначеного ч. 3 вказаної статті цього кодексу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону № 1403-VIII).

Пунктом 1 та пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України та постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно приписів частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга).

Частиною восьмою статті 27 Закон № 1404-VІІІ встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону № 1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону № 1404-VІІІ визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Як визначено в ст. 5 Закону № 1404-VIII приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагороди державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Отже, виконавчий збір є видом збору, що справляється боржником на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України, його розмір визначається з урахуванням ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». Такий збір, його розмір зазначається державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження та за умов, визначених чинним законом № 1404-VІІІ, в разі не стягнення виконавчого збору, таке стягнення здійснюється виконавцем в окремому порядку за наслідками виведення виконавчого документа про таке стягнення у окреме провадження. Та, за ч. 8 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ вбачається, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі, а у разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Законодавство також виділяє та розрізняє органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом № 1403-VIII, які уповноважені вчиняти дії по виконанню виконавчого документа на користь Стягувача, та наділені правом зокрема, державним виконавцем на стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватним виконавцем.

Відповідно, суд зазначає, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору та за своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. При цьому розмір основної винагороди приватного виконавця залежить від фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі, що узгоджуються із правовою позицією викладено Верховним Судом, зокрема, у своїй постанові від 03 березня 2020 у справі № 260/801/19.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIIІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як встановлено судом спірна постанова №56270026 від 19.12.2018 відповідача винесена щодо стягнення з Боржника виконавчого збору у розмірі 23 530,80 дол. США та 173,00 грн., в межах виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва №2-2338/09 виданого 21.12.2015, яка потім була виділена в окреме виконавче провадження як виконавчий документ ВП №57966317. Інформації з АСВП щодо закінчення виконавчого провадження №57966317 судом не встановлено.

Виконавче провадження №56270026 за відомостями з АСВП має стан завершено, відомості щодо стягнутих сум виконавчого збору державним виконавцем відсутні.

Суд враховує, що позивач не оскаржує у справі дії державного виконавця в межах виконавчого провадження ВП №57966317.

Також, суд зазначає, що відомостей щодо стягнутих сум виконавчого збору державним виконавцем за виконавчим провадженням №57966317, судом не встановлено.

Постановою приватного виконавця від 14.12.2023 закінчено виконавче провадження №72155129 з виконання виконавчого листа суду №2-2338/09 виданого 21.12.2015 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», Боржником сплачено повністю основну винагороду приватного виконавця та витрати виконавчого провадження.

За наслідками розгляду даної справи суд зазначає, що в силу діючого законодавства основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

За згаданою вище ч. 8 ст. 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі та у разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

Суд зауважує, що положення ч. 8 ст. 27 Закону № 1404-VIII містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець, відповідно її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати або продовжувати стягнення виконавчого збору державним виконавцем в разі передачі виконавчого документа до приватного виконавця.

Також, суд зазначає та погоджується, що дана норма ч. 8 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачає не допущення одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди, покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів, та її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, так і ч. 8 ст. 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у ч. 8 ст. 27 Закону № 1404-VIII часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця та водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Як висновок, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Вирішуючи спір щодо факту та обставин подвійного стягнення з боржника, суд зазначає, що така подвійна плата боржника коштів виконавчого збору та основної винагороди боржника має бути наявна та підтверджуватись належними діями державного та приватного виконавця, або в разі звернення до виконавця про закінчення виконавчого провадження з вказаних вище підстав, протиправна бездіяльність останнього.

Враховуючи правову позицію сформовану Верховним Судом постанові від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19, суд зазначає, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у відповідному розмірі, то надалі виконавчий збір не стягується, та, задля уникнення подвійного стягнення з боржника сум виконавчого збору, у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, гарантовані ст. 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Також, виходячи із відповіді відповідача від 05.01.2024 (на заяву позивача) суд вказує, що Закон № 1404-VIII не пов`язує факт передачі виконавчого документа від державного виконавця до приватного виконавця саме такі, що мають бути вчинені державним виконавцем, враховуючи, що такий порядок передбачено чинним законодавством але останнє не позбавляє такого права Стягувача.

Суд погоджується, що в даній справі на час звернення позивача до суду з даним позовом існує факт передачі Стягувачем виконавчого документу №2-2338/09 виданого 21.12.2015 Печерським районним судом міста Києва до виконання приватному виконавцю (ВП 57964928, ВП 72155129, ВП 73591418) але враховує, що в даній справі позивач просить скасувати постанову державного виконавця №56270026 від 19 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору винесену за наслідками відкриття виконавчого провадження №56270026 з виконання зазначеного виконавчого документу суду №2-2338/09, яка як виконавчий документ в силу положень Закону № 1404-VIII була відповідно виділена в окреме виконавче провадження №57966317.

Позивачем в даній справі не оскаржується дії чи бездіяльність державного виконавця в межах виконавчого провадження №57966317, позивач не просить закінчити виконавче провадження №57966317 в силу п.9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII та положень ч. 8 ст. 27 даного Закону.

Вийти за межі заявлених позовних вимог враховуючи положення ч. 2 ст. 5 КАС України, суд в даній справі на законодавчому та процесуальному рівні не має підстав.

Враховуючи вищезазначене, положення Закону № 1404-VIII, судом не встановлено підстав для визнання протиправною та скасування спірної постанови державного виконавця №56270026 від 19 грудня 2018 року, на переконання суду така є правомірною, винесеною державним виконавцем із дотриманням положень ст.ст. 26 та 27 Закону № 1404-VIII, в межах своїх дій та повноважень, дотримуючись відповідно ст. 19 Конституції України.

Протилежного позивачем суду належними та достатніми доказами не наведено та не доведено.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом та у спосіб визначений вказаною нормою (ст. 5 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Позивач не обґрунтував та не надав належних та достатніх доказів щодо наявності обставин протиправності спірної постанови про стягнення виконавчого збору, підстав для її скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах та системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Решта доводів та тверджень по справі не впливають на висновки суду.

Питання щодо витрат по справі суд не вирішує враховуючи насідки вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання) суддею.

Суддя Войтович І.І.