Справа № 580/8180/24
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2024-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року справа № 580/8180/24

м. Черкаси

Черкаський? ? окружний? ? адміністративний? ? суд? ? у? ? складі? ? головуючого? ? судді Кульчицького С.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 вислуги років в пільговому обчисленні для перерахунку і призначення пенсії за період проходження конвойної служби в міліції Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області у взводі конвойної служби міліції при УМВС України в Черкаській області з 24.12.1992 до 22.10.2002 з розрахунку один місяць служби за сорок днів згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 19.09.1993 №747 «Про внесення змін і доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, наказу МВС України від 22.11.1993 № 748 «Про затверджені переліки та умови пільгового зарахування до сталої вислуги для призначення пенсії особовому складу органів і підрозділів внутрішніх справ, особам офіцерського складу, прапорщикам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом військ внутрішньої та конвойної охорони»;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області провести розрахунок вислуги років ОСОБА_1 у пільговому обчисленні та внести відповідні зміни і оформити відповідні документи для представлення у Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області для перерахунку його пенсії згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 19.09.1993 №747 «Про внесення змін і доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, наказу МВС України від 22.11.1993 № 748 «Про затверджені переліки та умови пільгового зарахування до стажу вислуги для призначення пенсії особовому складу органів і підрозділів внутрішніх справ, особам офіцерського складу, прапорщикам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом військ внутрішньої та конвойної охорони» за період проходження конвойної служби в міліції Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області у взводі конвойної служби міліції при УМВС України в Черкаській області з 24.12.1992 до 22.10.2002 з розрахунку один місяць служби за сорок днів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Головне управління Національної поліції в Черкаській області, як правонаступник УМВС України в Черкаській області, протиправно відмовило у зарахуванні позивачу вислуги років в пільговому обчисленні для перерахунку і призначення пенсії за період проходження конвойної служби в міліції Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області у взводі конвойної служби міліції при УМВС України в Черкаській області з 24.12.1992 до 22.10.2002 з розрахунку один місяць служби за сорок днів.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти позову заперечив, надавши до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015, «Положенням про Національну поліцію, затвердженим постановою Кабінету міністрів України № 877 від 28.10.2015», та «Положенням про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 № 878» не передбачено факту правонаступництва органами Національної поліції у Черкаській області прав та обов`язків УМВС України у Черкаській області. Головне управління Національної поліції в Черкаській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області. Згідно з відомостями ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УМВС України в Черкаській області припинено 20.01.2022, про що свідчить запис 014010951 про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Також вказано, що на час звільнення позивача зі служби з органів внутрішніх справ (відповідно до наказу від 21.10.2002 № 143 о/с), постанова КМУ № 393 від 17.07.1992 діяла саме у вищезазначеній редакції, та передбачала зарахування на пільгових умовах (один місяць служби за сорок днів) особам які проходили службу у слідчих ізоляторах. В той час як зарахування на пільгових умовах (один місяць служби за сорок днів) служби в конвойному підрозділі постановою не передбачалося. У відповідності до вимог підпункту «г» пункту 3 постанови КМУ № 393 від 17.07.1992, яка діяла на час звільнення позивача зі служби з органів внутрішніх справ, для призначення пенсій до вислуги років останньому на пільгових умовах (один місяць служби за сорок днів) зараховано період проходження ним служби на посаді контролера слідчого ізолятора УВС (з 01.04.1990 по 05.02.1991), що не заперечується самим позивачем. Період проходження позивачем служби в підрозділах конвойної служби міліції (з 24.12.1992 по 22.10.2002) до вислуги років для призначення пенсій на пільгових умовах останньому не зараховувалось, оскільки служба в цих підрозділах пільговому зарахуванню, постановою КМУ № 393 від 17.07.1992 на час звільнення позивача зі служби з органів внутрішніх справ, не підлягала.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача надано до суду пояснення щодо позову, в яких зазначено, що сектором з пенсійних питань з обслуговування Черкаської області РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях в межах компетенції надано листом від 20.06.2024 №31/31/Д-1087-664-2024 відповідь позивачу про те, що відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу 3 Інструкції про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та з інших соціальних питань, затвердженої наказом МВС України від 17 вересня 2018 року №760, підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України обчислюють вислуги років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідно до довідки УКЗ ГУНП в Черкаській області № 177/12/4/02- 2023 від 26.01.2023, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 19.03.1984 (наказ УВС про призначення від 19.03.1984 № 145 о/с) по 05.02.1991 (наказ СІЗО УВС про звільнення від 05.02.1991 № 43 о/с) і з 24.12.1992 (наказ РВВС УМВС про призначення від 24.12.1992 № 198 о/с) по 22.10.2002 (наказ УМВС про звільнення від 21.10.2002 № 143 о/с). При цьому, в період часу з 01.04.1990 по 05.02.1991 позивач проходив службу на посаді контролера слідчого ізолятора УВС, а з 24.12.1992 по 22.10.2002 у підрозділах конвойної служби міліції Придніпровського РВ УМВС, взводі конвойної служби міліції при УМВС України в Черкаській області.

Відповідно до наказу від 21.10.2002 № 143 о/с, виданого Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, прапорщика міліції ОСОБА_1 звільнено зі служби органів внутрішніх справ за віком у відставку, відповідно до п. «а» ст. 65 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114» (в редакції на день звільнення) з посади міліціонера відділу взводу конвойної служби міліції при УМВС.

Оскільки позивачу вислуга років у пільговому обчисленні для перерахунку і призначення пенсії за період проходження конвойної служби в міліції Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області у взводі конвойної служби міліції при УМВС України в Черкаській області з 24.12.1992 до 22.10.2002 не була вирахувана із розрахунку один місяць служби за сорок днів, тому він звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) та до Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

Сектором з пенсійних питань з обслуговування Черкаської області РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях в межах компетенції надано листом від 20.06.2024 №31/31/С-970-590-2024 відповідь позивачу про те, що відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу 3 Інструкції про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та з інших соціальних питань, затвердженої наказом МВС України від 17 вересня 2018 року №760, підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України обчислюють вислуги років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії. Тому рекомендовано звернутись до Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

Листом Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 01.07.2024 №3658-2024 повідомлено позивача, що Головне управління Національної поліції в Черкаській області не є правонаступником Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, тому здійснити перерахунок вислуги років та видати посадову Інструкцію співробітника підрозділу конвойної служби міліції не має можливості.

Вважаючи протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Черкаській області, оформлену листом від 01.07.2024 №3658-2024, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР).

Частиною 1 ст. 1 цього Закону встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 7 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Відповідно до вимог ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Положеннями ст. 17 Закону № 393/96-ВР передбачено, що скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються. Рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України.

Відповідно до ст. 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

З огляду на наведене, суд вважає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце лише в тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що Головне управління Національної поліції в Черкаській області розглянуло заяву позивача від 20.06.2024 та надало листом від 01.07.2024 №3658-2024 вичерпну та вмотивовану відповідь в строк та в межах своїх повноважень, відповідно до вимог Закону №393/96-ВР.

Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до висновку, що сформульований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, який в подальшому було підтримано Верховним Судом, зокрема у постановах від 22.08.2019 у справі № 288/1557/16-а та від 29.11.2022 у справі № 420/2429/20, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього видно, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Предметом спору у даній справі є відмова Головного управління Національної поліції в Черкаській області, оформлена листом від 01.07.2024 №3658-2024 про відмову у зперерахунку позивачеві пільгової вислуги років.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (надалі - Порядок № 1074) орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Пунктом 6 Порядку №1074 встановлено, що у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань і функцій іншим органам виконавчої влади права та обов`язки такого органу переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Таким чином, законодавством передбачено правонаступництво територіальних органів міністерства-юридичних осіб публічного права. Виключення становить лише випадок, коли держава відмовляється від виконання функцій та завдань, які виконував орган виконавчої влади, що ліквідовується.

Згідно пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 №878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство внутрішніх справ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

У відповідності до відомостей, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області його засновником було Міністерство внутрішніх справ України, а основним видом діяльності - діяльність з охорони громадського порядку та безпеки. Рішення про створення та припинення вказаної юридичної особи публічного права приймались Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно інформації, зазначеної у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, як юридична особа, припинила свою дію як юридична особа 20.01.2022, про що в реєстрі був здійснений відповідний запис №014010951.

Отже, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878 завдання і функції, які виконувало Управлінням МВС України в Черкаській області, перейшли до Міністерства внутрішніх справ України.

Необхідно зазначити, що вирішуючи аналогічні спори, Верховний Суд у постановах від 14 грудня 2022 року по справі № 815/4162/16 та? від 11 лютого 2021 року по справі №826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

У цих постановах Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі відповідним розпорядчим актом його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.

Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво).

У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби.

Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.

Суд звертає увагу на те, що органи Національної поліції України (в даному випадку ГУНП у Черкаській області) не є фактичним правонаступником ліквідованого УМВС України в Черкаській області, оскільки Законом України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 та Положенням про Національну поліцію, затвердженим постановою Кабінету міністрів України №877 від 28.10.2015, та Положенням №878 не передбачено факту правонаступництва органами Національної поліції у Черкаській області прав та обов`язків УМВС України у Черкаській області.

Так, Держава не відмовилась від виконання завдань і функцій по діяльності з охорони громадського порядку та безпеки, вказані завдання і функції згідно постанови Кабінету Міністрів України №878 від 28.10.2015 закріплені саме за Міністерством внутрішніх справ України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року по справі № 804/8952/15.

Суд зазначає, що за правилами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За змістом п. 9 ч. 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними дій (бездіяльності), рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів цими діями (бездіяльністю), рішеннями суб`єкта владних повноважень. При цьому порушення вимог закону діями (бездіяльністю) чи рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями (бездіяльністю) чи рішеннями з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів відповідачем, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №825/1549/17, від 14.09.2020 у справі №560/2120/20.

Таким чином, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом вважаючи протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо не проведення перерахунку його пільгової вислуги років у взводі конвойної служби міліції при УМВС України в Черкаській області з 24.12.1992 до 22.10.2002.

Водночас, суд зазначає, що ГУНП у Черкаській області не є фактичним правонаступником ліквідованого УМВС України в Черкаській області, та в матеріалах справи відсутні докази передавання до Головного управління Національної поліції в Черкаській області службової документації з Управління МВС у Черкаській області, тому наведені обставини вказують на те, що фактично жодні порушення прав позивача щодо не проведення перерахунку його пільгової вислуги років з боку Головного управління Національної поліції в Черкаській області відсутні.

Отже, встановлені під час розгляду справи обставини свідчать про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваних рішень.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, Черкаський окружний адміністративний суд, за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, а судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 6, 9, 14, 241-246, 255, 295, 370 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ