Справа № 320/29363/23
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 11.05.2023 № 01;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу ХV "прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період проходження військової служби з 15.04.1982 по 23.05.1984, період навчання в Полтавському медичному стоматологічному інституті з 01.09.1984 по 20.10.1985, з 02.05.1986 по 09.10.1986, з 26.07.1988 по 31.10.1988, з 01.12.1988 по 21.06.1990, період навчання на інтернатурі Четвертої міської лікарні м. Полтава з 01.08.1990 по 27.07.1991, період навчання на клінічній ординатурі Київської медичної академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика з 09.11.1998 по 21.11.2000;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню та виплачується під час призначення пенсії за віком, у розмірі 10-ти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , який видано органом № 3232 26.10.2017.

Відповідно до військового квитка, позивач проходив військову службу з 15.04.1982 по 23.05.1984 фельдшером у в/ч НОМЕР_2 та в подальшому отримав звання старшого лейтенанта та капітана медичної служби.

Згідно диплому серії НОМЕР_3 позивач навчався у Полтавському медичному 01.09.1984 по 01.08.1990.

Згідно записів з трудової книжки від 09.03.1982 серії НОМЕР_4 , позивач з 09.03.1982 по 12.04.1982 працював на посаді медсестри ортопедичного відділення Прилуцької міської лікарні; з 29.08.1984 зарахований на 1-й курс лікувального факультету; з 21.10.1985 по 01.05.1986 працював на посаді медсестри соматичного відділення на 0,5 ставки; з 10.10.1986 по 25.07.1988 працював на посаді медсестри гінекологічного відділення на 0,5 ставки; з 01.11.1988 по 01.12.1988 працював на посаді медсестри гінекологічного відділення; з 01.08.1990 по 27.07.1991 проходив інтернатуру; З 14.08.1991 по 28.08.1991 працював на посаді лікаря акушер-гінеколога Ірпінської центральної міської лікарні; з 02.09.1991 по 01.11.1998 працював лікарем акушер-гінекологом Сквирської центральної районної лікарні; з 09.11.1998 по 21.11.2000 навчався в клінічній ординатурі на кафедрі акушерства та гінекології.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та з 24.02.2023 йому призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV. Позивач має 40 років 4 місяця 25 днів загального страхового стажу, цей факт ніким зі сторін не заперечується.

16.03.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.05.2023 № 01 позивачу було відмовлено в призначенні грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи (для чоловіків 35 років) на посадах, передбачених пунктом 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Як вбачається з довідки-розрахунку страхового стажу, позивачу не зараховано до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу ХV "прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період проходження військової служби та період навчання.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у зарахуванні стажу та виплати грошової допомоги, позивач звернувся з позовом до суду.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1191 від 23.11.2011 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, яким визначаються умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону 1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

Пунктом 5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Відповідно до п. 6 вказаного Порядку для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно зі статтями 27 і 28 Закону № 1058-ІV станом на день її призначення.

Згідно з пунктом 7 Порядку № 1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Таким чином, право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій мають особи за наявності таких умов: досягнення особою пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV; робота в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; наявність відповідного страхового стажу, зокрема, 35 років для чоловіків; не отримання ними будь-якої пенсії до цього.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Аналогічні за змістом приписи містить і абзац 2 пункту 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за яким час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У постанові від 13.02.2018 (справа №738/1246/15-а) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: "постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

На виконання статті 58 вказаного Закону постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я. Підпунктом "г" пункту 1 вказаного Положення передбачено, що служба в лавах Збройних Сил СРСР зараховується до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на призначення пенсій за вислугу років працівникам охорони здоров`я.

Згідно із пунктом "д" статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У Положенні про клінічну ординатуру, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я від 29.01.1998 № 12 визначено, що клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів з певного фаху у вищих медичних закладах освіти ІІІ-ІУ рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти, клінічних науково-дослідних інститутах, центрах та набутого досвіду практичної роботи лікарем-спеціалістом з певного фаху.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги, встановленої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, слугувала відсутність у нього необхідного страхового стажу роботи на посадах в закладах та установах освіти державної або комунальної форми власності, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та не врахування до даного стажу період проходження військової служби та періоду навчання у вищому навчальному закладі та в клінічній ординатурі.

Що стосується незарахування до стажу періоду проходження військової служби, суд зазначає, що частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Аналогічні за змістом приписи містить і абзац 2 пункту 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за яким час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У постанові від 13.02.2018 (справа № 738/1246/15-а) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

В примітці 3 до цього переліку визначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

До 1 січня 1992 року питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР "Про державні пенсії", статтею 58 якого було визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.

На виконання статті 58 вказаного Закону постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я. Підпунктом "г" пункту 1 вказаного Положення передбачено, що служба в лавах Збройних Сил СРСР зараховується до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на призначення пенсій за вислугу років працівникам охорони здоров`я.

Як вбачається з трудової книжки, ОСОБА_1 з 09.03.1982 по 12.04.1982 працював на посаді медсестри ортопедичного відділення Прилуцької міської лікарні. Зазначена посада відноситься до переліку закладів і установ охорони здоров`я і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

З 12.04.1982 ОСОБА_1 був звільнений з посади у зв`язку із призовом на службу в армію, де проходив службу до 23.05.1984.

Згідно із пунктом "в" статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що період військової служби позивача підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Що стосується не зарахування до стажу періоду навчання, суд зазначає, що порядком обчислення стажу, що дає право на призначення допомоги та її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191, передбачено зарахування до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

Згідно з розділом 2 «Охорона здоров`я» цього Переліку право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Відповідно до статті 52 Закону № 1788-XII на пенсію за вислугу років мають право працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Згідно із пунктом "д" статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У Положенні про клінічну ординатуру, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я від 29.01.1998 № 12 визначено, що клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів з певного фаху у вищих медичних закладах освіти ІІІ-ІУ рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти, клінічних науково-дослідних інститутах, центрах та набутого досвіду практичної роботи лікарем-спеціалістом з певного фаху.

Пунктом 4.12 цього Положення передбачено, що термін навчання в клінічній ординатурі зараховується лікарю до його загального трудового стажу та стажу роботи за фахом.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що період навчання позивача у вищому навчальному закладі, клінічній ординатурі та навчання в інтернатурі входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років та на виплату грошової допомоги.

Виходячи з викладеного, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача зарахувати в стаж роботи періоди період навчання в Полтавському медичному стоматологічному інституті з 01.09.1984 по 20.10.1985, з 02.05.1986 по 09.10.1986, з 26.07.1988 по 31.10.1988, з 01.12.1988 по 21.06.1990, період навчання на інтернатурі Четвертої міської лікарні м. Полтава з 01.08.1990 по 27.07.1991, період навчання на клінічній ординатурі Київської медичної академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика з 09.11.1998 по 21.11.2000 до спеціального трудового стажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови позивачу у виплаті грошової допомоги, встановленої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, суд зазначає наступне.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача від 09.03.1982 серії НОМЕР_4 , позивач з 09.03.1982 по 12.04.1982 працював на посаді медсестри ортопедичного відділення Прилуцької міської лікарні; з 29.08.1984 зарахований на 1-й курс лікувального факультету; з 21.10.1985 по 01.05.1986 працював на посаді медсестри соматичного відділення на 0,5 ставки; з 10.10.1986 по 25.07.1988 працював на посаді медсестри гінекологічного відділення на 0,5 ставки; з 01.11.1988 по 01.12.1988 працював на посаді медсестри гінекологічного відділення; з 01.08.1990 по 27.07.1991 проходив інтернатуру; з 14.08.1991 по 28.08.1991 працював на посаді лікаря акушер-гінеколога Ірпінської центральної міської лікарні; з 02.09.1991 по 01.11.1998 працював лікарем акушер-гінекологом Сквирської центральної районної лікарні; з 09.11.1998 по 21.11.2000 навчався в клінічній ординатурі на кафедрі акушерства та гінекології; з 20.02.2001 по 03.10.2002 працював на посаді лікаря акушер-гінеколога Сквирської районної лікарні; з 14.10.2002 працював лікарем акушер-гінекологом пологового відділення КМКЛ №1; з 01.01.2016 працює лікарем акушер-гінекологом Київського міського медичного центру "Академія здоров`я людини".

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок «підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» відповідно до пункту 6 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймається, окрім іншого, військовий квиток.

Відповідно до пункту 20 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до військового квитка, позивач проходив військову службу з 15.04.1982 по 23.05.1984 фельдшером в/ч НОМЕР_2 , отримавши в подальшому звання старшого лейтенанта та капітана медичної служби.

Згідно диплому серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 навчався у Полтавському медичному університету 01.09.1984 по 01.08.1990.

Відтак, наявними у справі доказами підтверджується стаж роботи позивача на посадах, передбачених пунктом 7-1 розділу XV Закону України "про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що становить 38 років 1 місяців 16 днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі - Порядок № 1191), який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Як встановлено пунктом 5 Порядку № 1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Судом встановлено, що позивач на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058 працював в Комунальному некомерційному підприємстві Київський міський медичний центр "Академія здоров`я людини" на посаді - лікар акушер-гінеколог, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", також встановлено, що його страховий стаж на відповідних посадах складає 38 років 1 місяців 16 днів, крім того, до 24.02.2023 будь-яку пенсію ОСОБА_1 не отримував.

Отже, порядком № 1191 визначено право осіб, яким призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV, на отримання грошової допомоги за умови дотримання встановлених пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" цього Закону умов, що в свою чергу спростовує доводи відповідача викладені в рішенні від 11.05.2023 № 01 про відсутність підстав для призначення грошової допомоги.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV на отримання грошової допомоги при призначенні пенсії за віком у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк