Справа № 755/5702/23
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/5702/23 Суддя (судді) першої інстанції: Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Чаку Є.В. та Черпака Ю.К.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 13.04.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивачем вживались дії з метою отримання статусу біженця, що перешкоджає примусовому поверненню до країни походження, а спірне рішення прийнято не у відповідності до положень чинного законодавства.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. Будь-які його письмові пояснення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку письмового провадження, введення в Україні воєнного стану, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мурманськ, що підтверджується свідоцтвом про народження та є громадянкою російської федерації, паспорт серії НОМЕР_1 виданий 25.10.2021 (а.с.86, 88 зворот).

За даними свідоцтва про базову загальну середню освіту позивач закінчила у 2007 році Житомирську загальноосвітню школу І-ІІ ступенів № 21. (а.с.88).

13.04.2023 головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Ковтуненко Т.М. складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, відповідно до якого громадянка російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушила правила перебування іноземців на території України, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні (а.с.92).

Постановою заступника начальника ЦМУ у м. Києві та Київській області Петрова Д.В. від 13.04.2023 громадянку російської федерації ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП. (а.с.91).

13.04.2023 головним спеціалістом ЦМУ у м. Києві та Київській області Ковтуненко Т.М. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано її покинути територію України у термін до 03.05.2023. (а.с.93).

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження громадянки російської федерації ОСОБА_1 від 13.04.2023.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч.3 ст.9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч.1 ст.26 наведеного Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Таким чином, примусовому поверненню підлягають іноземці чи особи без громадянства повинно передувати порушення ним, зокрема, законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

З матеріалів справи вбачається, що постановою ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 13.04.2023 ПН МКМ 012878 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП накладено на ОСОБА_5 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

Стаття 203 КУпАП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України та відповідно до ч.1 наведеної статті порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, постановою від 13.04.2023 ПН МКМ 012878 позивача було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вказана постанова є чинною та матеріали справи не містять жодних доказів щодо її оскарження позивачем в адміністративному чи судовому порядку, вона не є предметом оскарження в рамках даної справи, а тому суд не наділений повноваженнями надавати їй правову оцінку.

Таким чином, у відповідача були наявні підстави для вирішення питання щодо застосування до позивача положень ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В той же час, колегія суддів зазначає, що особа в будь-якому разі не підлягає поверненню (видворенню), якщо підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Колегія суддів звертає увагу, що 27.04.2023 ОСОБА_1 складено та подано до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.17-27).

Вказана заява не була прийнята та розглянута відповідачем, що стало підставою для оскарження такої бездіяльності до суду, за наслідком чого рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у справі №320/19132/23 позов ОСОБА_1 до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області прийняти заяву громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та надати рішення за результатами розгляду заяви.

За результатами апеляційного оскарження постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.08.2024 у справі №320/19132/23 апеляційну скаргу ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року - без змін.

Таким чином, внаслідок набрання законної сили судовим рішенням у справі 320/19132/23, у відповідача виник обов`язок з перевірки обставин і встановлення підстав для застосування до позивача ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»

Положеннями ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України;

- додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

- заборона вислання або примусового повернення - недопущення видворення (добровільного чи примусового), видачі (екстрадиції), передачі, іншого примусового переміщення особи, на яку поширюється дія цього Закону, за межі України;

- заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу ст.3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Частиною 8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Таким чином, до моменту належного розгляду заяви-анкети позивача від 27.04.2023 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і прийняття передбаченого законодавством рішення зі результатами розгляду такої заяви-анкети, відсутні підстави для вирішення питання про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_1 , оскільки в такому випадку буде порушено встановлені ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» принципи, які унеможливлюють примусове повернення іноземця або особи без громадянства.

Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень, а тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Також, з оскаржуваного рішення не вбачається, що відповідачем дотримано один з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, у свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивачки за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останньої.

При вирішенні питання про примусове повернення слід обов`язково з`ясовувати наявність обставин, передбачених статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які виключають можливість такого повернення до країни походження.

Наведений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №299/2749/23, при розгляді подібних правовідносин, який підлягає врахуванню судом у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про примусове повернення особи суб`єкт владних повноважень повинен керуватися вимогами ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, відповідно до якої жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Наведене свідчить, що при прийнятті органом ДМС рішення про примусове повернення особи до країни походження, обов`язковим є здійснення оцінки ризиків такого повернення.

Навіть у випадку коли особа не зверталась за захистом, це не позбавляє органи ДМС обов`язку проводити оцінку ризиків для такої особи при прийнятті рішення про примусове її повернення, які повинні також обов`язково проводитися у рамках процедури примусового повернення, що передбачає встановлення актуальної інформації про країну походження, з врахуванням вимірювання безпечності перебування особи у такій країні, наявності потенційної загрози її життю та здоров`ю.

Наведений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25.11.2024 у справі №160/1521/23, який підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.

У постановах від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.

І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та її інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що спірне рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни не можна вважати правомірним без встановленні відповідачем вищевикладених обставин та фактичного розгляду заяви-анкети позивача від 27.04.2023 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Незважаючи на те, що анкету-заяву від 27.04.2023 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач подала після прийняття оскаржуваного рішення від 13.04.2023 про її примусове повернення, колегія суддів зазначає, що позивач не може бути примусово повернута за межі території України до моменту завершення розгляду питання щодо надання позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку, оскаржуване рішенні відповідача не відповідає основним принципам, які положення ч.2 ст.2 КАС України висувають до рішень суб`єкта владних повноважень, зокрема в частині обґрунтованості, добросовісності та пропорційності, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.243, 288, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 травня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 13 квітня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 18 листопада 2024 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Є.В.Чаку

Ю.К.Черпак