Справа № 380/15810/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м. Львівсправа № 380/15810/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав, передбачених абз. 2 пп. «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю інвалідності ІІІ групи;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби з підстав, передбачених абз. 2 пп. «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю інвалідності ІІІ групи;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі списків особового складу військової частини та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_2 для постановки на військовий облік;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача судовий збір та витрати на надання правової допомоги у розмірі 5000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що був добровільно мобілізованим на військову службу, солдатом, стрільцем стрілецького відділення 2, стрілецького взводу 3, стрілецької роти 2 військової частини НОМЕР_1 . 30 травня 2024 року позивач засобами поштового зв`язку підготував та надіслав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до абзацу другого підпункту «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю інвалідності. Позивач зазначив, що 05 травня 2022 року близько 15 год. 30 хв. внаслідок артилерійського обстрілу зі сторони позицій військ Російської Федерації в районні розташування на взводному опорному пункті в АДРЕСА_1 він отримав поранення. Через отримане поранення позивачу встановлена третя група інвалідності (поранення, травма, захворювання такі, що пов`язані з захистом Батьківщини), що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 386096 від 24 серпня 2023 року, яку позивач долучив до поданого рапорту.

У відповідь на рапорт позивача від 30 травня 2024 року військова частина НОМЕР_1 надіслала на адресу позивача відповідь від 21 червня 2024 року № 940, якою відмовила у звільненні позивача через те, що він подав рапорт поштою, а не прибув особисто, а також через те, що позивачу особисто необхідно з`явитися до слідчого Другого відділу ТУ ДБР у м. Полтава через наявність кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення відповідно до частини четвертої статті 408 КК України. Фактично, військова частина НОМЕР_1 не взяла до уваги, що позивач конкретно вказав на підставу свого звільнення у поданому рапорті від 30 травня 2024 року, здійснив посилання на абзац другий підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю інвалідності, на що уповноважені особи не звернули уваги, чим порушили приписи чинного законодавства України. Більше того, у кримінальному провадженні від 27 грудня 2023 року за № 0003523 прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту другого частини першої статті 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення та відповідно до статті 110, пункту другого частини першої статті 284 КПК України ухвалено відповідну постанову.

Позивач зазначає, що він є особою з інвалідністю третьої групи, що підтверджується належними документами, а тому має право на звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Водночас рапорт як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань. Утім відповідач належним чином не розглянув поданий позивачем рапорт від 30 травня 2024 року та не взяв до уваги підстави, які надають йому право на звільнення з військової служби, що, своєю чергою, є протиправними діями суб`єкта владних повноважень.

Позивач уважає, що належним способом захисту його порушеного права буде зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з підстав, передбачених абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю інвалідності третьої групи та зобов`язати цю військову частину виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини і надіслати його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_2 для постановки на військовий облік.

З огляду на наведене просить позов задовольнити повністю.

У позовній заяві позивач зазначає, що судові витрати у цій справі становлять витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, які належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 березня 2022 року № 07 зараховано до списку особового складу частини, на всі види забезпечення і призначено солдата ОСОБА_1 старшим стрільцем стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Позивач без поважних причин не повернувся до місця проходження служби військової частини НОМЕР_1 (тобто перебував за межами місця служби без поважних причин з 25 травня 2023 року), чим ухилився від проходження служби на займаній посаді та виконання своїх обов`язків, про що відповідач повідомив ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 14 січня 2024 року № 02-РС позивача звільнено з займаної посади та призупинено військову службу, оскільки Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань 27 грудня 2023 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0003523 від 27 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення відповідно до частини четвертої статті 408 КК України (дезертирство). Надалі відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14 січня 2024 року № 14 позивача звільнено з займаної посади, призупинено виплату грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено із списків особового складу військової частини з 27 грудня 2023 року.

Відповідач зазначає, що чинним законодавством, зокрема Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153), передбачено особисту присутність військовослужбовця перед звільненням задля забезпечення уточнення даних, підтвердження періодів служби вислуги років тощо, відтак позивачу необхідно прибути до військової частини для прийняття рішення щодо обставин, викладених у рапорті про звільнення з військової служби від 30 травня 2024 року.

Також відповідач зауважує, що військова частина НОМЕР_1 не отримала від ТУ ДБР у м. Полтава відомостей про закриття кримінального провадження від 27 грудня 2023 року № 0003523, а сам позивач не прибував до військової частини та не продовжував нести службу, а накази командира військової частини НОМЕР_2 та командира військової частини НОМЕР_1 про призупинення позивачу військової служби є чинними та ніким не оскаржувались.

Відповідач відзначає, що звільнення військовослужбовців, військова служба яких була призупинена, можливе або за наслідками набрання законної сили обвинувальним вироком суду (пункт 144-5 Положення № 1153), або за наслідками розгляду відповідного рапорту на звільнення з військової служби після продовження військової служби у зв`язку з набранням законної сили виправдувальним вироком, закриттям кримінального провадження (пункт 144-6 Положення № 1153). Тобто після видання наказу командиром про призупинення військової служби позивача правовідносини з ним стосовно можливості його звільнення з військової служби перейшли у нову площину та порядок такого звільнення вже визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням № 1153. Оскільки позивач відсутній у військовій частині, відомостей про закриття кримінального провадження щодо нього військова частина не отримала (надіслано лист до ТУ ДБР у м. Полтава стосовно надання інформації про стан досудового розслідування у кримінальному провадженні від 27 грудня 2023 року № 0003523) військова служба позивачу на сьогодні надалі призупинена, а рапорт про звільнення поданий з порушенням процедури подання такого рапорту, звільнити позивача з військової служби неможливо.

У зв`язку з наведеним у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач покликається на поважність причин пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву, мотивуючи це тим, що на сьогодні особовий склад військової частини НОМЕР_1 виконує бойові завдання та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації на території Сумської області, а до того виконував завдання на Лимано-Куп`янському напрямку. Представництво інтересів військової частини НОМЕР_1 здійснюється лише за допомогою кабінету в системі ЄСІТС, оскільки паперові копії документів із суду до військової частини не надходять. У зв`язку з умовами, в яких перебуває особовий склад, постійними атаками окупаційних військ Російської Федерації, повітряними тривогами та необхідністю перебуванні в укритті, перебоями в електропостачанні, відсутністю нормального зв`язку, постійними переміщеннями залежно від зміни оперативної обстановки, необхідністю виконувати завдання з відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, значно ускладнюється, а в деяких випадках унеможливлюється, призупиняється процес документообігу, доступу до Електронного кабінету в системі ЄСІТС, тощо і як наслідок ускладнюється доступність до правосуддя та права на справедливий суд.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій заперечує проти доводів відповідача щодо того, що він самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин та не повернувся до місця проходження служби з 25 травня 2023 року. Стверджує, що військовій частині НОМЕР_1 добре було відомо, що позивач після отриманих поранень перебував на лікуванні. Додатково позивач зазначає, що перед надісланням рапорту від 30 травня 2024 року неодноразово намагався здійснити спроби подання рапорту на звільнення особисто безпосередньому командиру. Факт намагання позивача потрапити до місця проходження служби та подати рапорт на звільнення підтверджується й офіційною постановою про закриття кримінального провадження № 0003523, яка була ухвалена 08 червня 2024 року Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Полтаві. Що стосується твердження відповідача про те, що позивачу необхідно особисто прибути до розташування військової частини для прийняття рішення щодо обставин, викладених у рапорті про звільнення з військової служби від 30 травня 2024 року, то така вимога, на переконання позивача, є абсурдною, оскільки він відсторонений від виконання служби та не має прямого доступу до режимного об`єкту (військової частини).

Стосовно доводів відповідача про поважність причин пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву, позивач зазначає, що посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу підприємства, що, своєю чергою, обумовило пропуск відповідного строку. Посилання на сам факт введеного в Україні воєнного стану не може бути поважною підставою для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Оскільки сам факт пропуску строку повинен бути безпосередньо пов`язаний із обставинами, які істотно ускладнювали звернення до суду у встановлений законом строк та, які, своєю чергою, неопосередковано пов`язані із введеним воєнним станом в державі.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 26 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 березня 2022 року № 7 включено до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення солдата ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_4 на посаду старшого стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти ВОС-100868А. Вважати таким, що з 02 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, виданою військовою частиною НОМЕР_1 від 10 липня 2024 року № 141, солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 28 квітня 2022 року по 05 травня 2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в м. Сіверськ, Бахмутський район, Донецька область.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 386096 від 24 серпня 2023 року, виданої Обласною МСЕК № 2 Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності (поранення, травма, захворювання, ТАК, пов`язані з захистом Батьківщини). Інвалідність встановлена на строк до 01 серпня 2024 року.

27 грудня 2023 року органом досудового розслідування (Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві) на підставі повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0003523 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, щодо самовільного залишення місця служби ОСОБА_1 з метою ухилення від військової служби в умовах воєнного стану.

30 травня 2024 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомив про те, що через поранення йому встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з наявністю якої та за станом свого здоров`я, не має бажання продовжувати військову службу. Відтак просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення з військової служби відповідно до абзацу другого підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю інвалідності.

До рапорту позивач долучив копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 386096 від 24 серпня 2023 року та копію пенсійного посвідчення.

Листом від 21 червня 2024 року № 940 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача у відповідь на його рапорт від 30 травня 2024 року, зокрема, про те, що у зв`язку з внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27 грудня 2023 року № 0003523 за ознаками кримінального правопорушення відповідно до ч. 4 ст. 408 КК України (дезертирство), позивача відповідними наказами звільнено з займаної посади та призупинено військову службу, а також призупинено виплату грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення, виключено із списків особового складу військової частини з 27 грудня 2023 року. Крім цього, до свого безпосереднього командира із рапортом про звільнення з військової служби позивач не звертався, відповідно питання звільнення не ініціював. Подання рапорту про звільнення з військової служби засобами поштового зв`язку не може братися до уваги, оскільки цей рапорт поданий не «по команді», не безпосередньому командиру, як того вимагає пункт 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Чинним законодавством передбачено особисту присутність військовослужбовця перед звільненням задля забезпечення уточнення даних, підтвердження періодів служби, вислуги років тощо, тож позивачу необхідно прибути до військової частини для прийняття рішення щодо обставин, викладених у рапорті від 30 травня 2024 року. Також відзначено, що оскільки стосовно позивача відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення відповідно до ч. 4 ст. 408 КК України (дезертирство), то позивачу необхідно з`явитися до слідчого Другого відділу ТУ ДБР у м. Полтава (з дислокацією у м. Харків).

Також суд встановив, що постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, підполковника Державного бюро розслідувань Либаня Антона Михайловича від 08 червня 2024 року кримінальне провадження № 0003523 від 27 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях медика 3 взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Позивач, уважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні його з військової служби з підстави, передбаченої абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із наявністю інвалідності третьої групи, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для звільнення позивача з військової служби з підстави, передбаченої абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із наявністю інвалідності третьої групи.

Щодо поважності причин пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву суд зазначає таке.

Оскільки наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву є поважними, а строк, з урахуванням повідомлених відповідачем обставин, пропущений незначно, то суд під час розгляду цієї справи враховує поданий відповідачем відзив на позовну заяву.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232 визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно з абзацами першим-другим частини першої статті 39 Закону № 2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232).

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

За змістом абзацу другого підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Отже, наявність у військовослужбовця інвалідності є підставою для звільнення його з військової служби під час дії воєнного стану, якщо такий військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.

Суд встановив, що відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 386096 від 24 серпня 2023 року, виданої Обласною МСЕК № 2 Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи, позивачу встановлено третю групу інвалідності на строк до 01 серпня 2024 року.

Надалі, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААД № 018301 від 28 серпня 2024 року, виданою Обласною МСЕК № 2 Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи, позивачу встановлено третю групу інвалідності на строк до 01 липня 2026 року.

Отже, як на дату звернення до відповідача із рапортом від 30 травня 2024 року та його розгляду 21 червня 2024 року, так і станом на момент розгляду цієї справи, у позивача наявна інвалідність.

З огляду на це позивач (який висловив своє небажання продовжувати військову службу) має безумовне право на звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232.

Своє право на звільнення з військової служби на підставі вказаної норми позивач реалізував, звернувшись 30 травня 2024 року засобами поштового зв`язку до командира військової частини НОМЕР_1 із відповідним рапортом, утім листом від 21 червня 2024 року № 940 військова частина НОМЕР_1 надала позивачу відповідь, суть якої фактично зводиться до порушення позивачем порядку звернення із рапортом та необхідності особистого прибуття до військової частини для вирішення ініційованого у рапорті питання. Крім того, відповідач звертає увагу на факт звільнення позивача із займаної посади та призупинення його військової служби у зв`язку із внесенням стосовно нього відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Оцінюючи такі доводи відповідача суд зазначає таке.

Стосовно дотримання порядку звернення із рапортом.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначаються та регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Згідно з абзацом другим пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до абзаців першого-четвертого пункту 233 Положення № 1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом першим пункту 234 Положення № 1153 передбачено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Згідно з абзацом четвертим пункту 241 Положення № 1153 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік (абзац перший пункту 242 Положення № 1153).

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року № 124, рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

За змістом статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Отже, бажання військовослужбовця звільнитися з військової служби виражається у формі письмового звернення рапорту, до якого додаються документи, що підтверджують підстави звільнення. Такий рапорт повинен бути розглянутий командуванням військової частини, до якої зараховано військовослужбовця, що виявив бажання звільнитися з військової служби, із прийняттям відповідного рішення за результатами його розгляду.

Як встановив суд із рапортом про звільнення з військової служби від 30 травня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку. У цьому рапорті позивач чітко вказав підстави звільнення з військової служби, а також висловив своє небажання проходити службу військову службу. До вказаного рапорту позивач долучив документи, що підтверджують підстави звільнення з військової служби.

Такий спосіб звернення із рапортом позивач пояснює тим, що на час його подання він був звільнений із займаної посади та з ним було призупинено військову службу, а тому доступу до розташування військової частини він не мав.

Так, відповідно до абзаців третього, п`ятого частини другої статті 24 Закону № 2232 військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

З урахуванням цього надіслання рапорту від 30 травня 2024 року командира військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку є вимушеним заходом з боку позивача, адже іншого способу для його подання у нього не було.

Своєю чергою, саме командир військової частини НОМЕР_1 є вищою посадовою особою стосовно позивача, який уповноважений видавати накази про звільнення військовослужбовців з військової служби та оголошувати їх.

У спірному випадку рапорт позивача від 30 травня 2024 року про звільнення з військової служби був адресований саме командиру військової частини НОМЕР_1 як вищій посадовій особі і саме командир військової частини НОМЕР_1 здійснив його розгляд, надавши відповідь своїм листом від 21 червня 2024 року № 940.

Суд також відзначає, що жодна норма чинного законодавства не забороняє військовослужбовцю звернутися із рапортом засобами поштового зв`язку і такий спосіб звернення не нівелює обов`язок командування військової частини його розглянути та вирішити порушені у ньому питання.

Отже, доводи відповідача щодо порушення позивачем порядку звернення з рапортом суд відхиляє.

Стосовно факту звільнення позивача із займаної посади та призупинення військової служби суд зазначає таке.

За приписами частини другої статті 24 Закону № 2232 військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини четвертої, підпунктів «д» пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту «д» пункту 1, підпункту «ґ» пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону.

Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Суд відзначає, що призупинення військової служби не означає звільнення з військової служби. З урахуванням пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 однією з підстав звільнення з військової служби під час дії воєнного стану є набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання. Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав для звільнення з військової служби та не містить призупинення військової служби як підстави для звільнення. Тому суд не вважає призупинення військової служби підставою для відмови у звільненні військовослужбовця з військової служби у зв`язку з наявністю у нього інвалідності.

Крім того, суд ураховує, що на час розгляду відповідачем рапорту позивача від 30 травня 2024 року про звільнення з військової служби кримінальне провадження № 0003523 від 27 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, вже було закрито постановою слідчого від 08 червня 2024 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях медика 3 взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Однак відповідач, розглядаючи рапорт позивача не перевірив вказаної обставини, а формально підійшов до його розгляду, без урахування всіх обставин, що мали значення, тобто з урахуванням пункту третього частини другої статті 2 КАС України діяв необґрунтовано.

Підводячи підсумок викладеного вище, суд резюмує, що позивач як особа з інвалідністю має безумовне право на звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232, однак у реалізації такого права відповідач безпідставно відмовив позивачу.

З огляду на це дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 з підстави, передбаченої абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із наявністю у нього інвалідності третьої групи належить визнати протиправними, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд ураховує принцип верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також принцип ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З метою ефективного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з підстави, передбаченої абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із наявністю у нього інвалідності третьої групи, виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_5 для постановки на військовий облік.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою-третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Щодо судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Суд відзначає, що у цій справі, яка пов`язана з виконанням військового обов`язку, позивач як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Втім за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією ІD: 1286-7079-5361-3296 від 23 липня 2024 року.

Отже, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За цих обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 968,96 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилами частини четвертої названої статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог вказаної норми представник позивач подала до суду:

1. Ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1304130 від 23 липня 2024 року.

2. Договір № 142/2024 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «ЛЕГАЛ ПАРТНЕРС ЮКРЕЙН» (Адвокатське об`єднання) та ОСОБА_1 (Клієнт), згідно з умовами якого, правову допомогу, що надається Адвокатським об`єднанням, Клієнт оплачує у розмірі 5000,00 грн, а саме за підготовку позовної заяви; оплата за цим договором здійснюється не пізніше трьох днів з моменту отримання Клієнтом рахунку.

3. Попередній розрахунок судових витрат від 23 липня 2024 року, згідно із яким витрати на професійну правничу допомогу становлять 5000,00 грн.

4. Акт про надання правової допомоги від 23 липня 2024 року, відповідно до якого Адвокатське об`єднання надало, а Клієнт прийняв таку правову допомогу: підготовка позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити пенсії дії, вартість наданої правової допомоги становить 5000,00 грн.

5. Лист-підтвердження про отримання Адвокатським об`єднанням від Клієнта винагороди за надану правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Суд зазначає, що під час визначення суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/2816/18.

Також ураховуючи релевантну практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд під час розподілу судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зважаючи на вказане, суд уважає, що заявлені представником позивача до відшкодування 5000,00 грн витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також значенню справи для позивача. Зазначений розмір витрат є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), із реальним часом, витраченим адвокатом, та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Крім того, відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Жодних заперечень стосовно неспівмірності заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу відповідач не навів.

З урахуванням викладеного суд уважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн понесених витрат на правничу допомогу, тобто у повному розмірі.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 з підстави, передбаченої абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із наявністю у нього інвалідності третьої групи.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з підстави, передбаченої абзацом другим підпункту «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із наявністю у нього інвалідності третьої групи, виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_5 для постановки на військовий облік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 5000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 12 листопада 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна