Справа № 600/853/24-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/853/24-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Левицький Василь Костянтинович

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

18 листопада 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_1 ) в якому просив:

-визнати протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача з військової служби за абз. 12 пп. "г" п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у зв`язку із наявністю на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за абз. 12 пп. "г" п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у зв`язку із наявністю на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком.

Так, у грудні 2023 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абз. 12 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з наявними сімейними обставинами - перебуванні на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До рапорту позивачем долучено наступні документи: копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про шлюб з ОСОБА_5 , копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_6 , копію свідоцтва про смерть ОСОБА_7 .

За наслідками розгляду вказаного рапорту, 27.01.2024 відповідач листом повідомив позивача, що відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби. До вказаного листа відповідачем долучено письмовий висновок помічника командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби від 06.01.2024.

У письмовому висновку зазначено, що позивач не надав доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні.

При цьому старший солдат ОСОБА_1 , який не є батьком цих дітей, і не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі.

Також, у письмовому висновку зазначено, що для підтвердження факту утримання трьох і більше дітей військовослужбовцю необхідно звернутись до районного, районного у місті, міського або міськрайонного суду із заявою про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись нормами чинного законодавства дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (Закон № 2232-XII).

Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно з указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

У грудні 2023 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абз. 12 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з наявними сімейними обставинами - перебуванні на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно відповіді відповідача останній повідомив, що в результаті вивчення документів, законної підстави для звільнення не встановлено, про що було доведено ОСОБА_1 .

Так, відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Згідно пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Надаючи оцінку наявності факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття "сім`ї", можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

При цьому, Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таким чином, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Із матеріалів справи встановлено, що 26.09.2023 між позивачем ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (після шлюбу прізвище ОСОБА_5 ) укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 994, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 09.11.2023, 27.10.2020 народилась дитина - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 , матір - ОСОБА_10 .

При цьому, ОСОБА_5 (після шлюбу прізвище ОСОБА_5 ) має двох доньок, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, зокрема:

-серії НОМЕР_4 від 17.06.2014, згідно якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_11 , матір - ОСОБА_5 ;

- серії НОМЕР_5 від 28.12.2017, згідно якого, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_7 , матір - ОСОБА_5 .

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III (Закон №2402-III) батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч. 1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини (ч. 1, 2 ст. 268 СК України).

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як "батько", "мати", "дитина", "вітчим", "пасинок", "падчерка", "усиновлений", "усиновитель". Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Враховуючи викладене вище, в даному випадку позивач перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_12 , має право на участь у вихованні неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , при цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

При цьому, у свідоцтві про народження ОСОБА_4 , батьком вказано ОСОБА_11 , а в свідоцтві про народження ОСОБА_3 , батьком вказано ОСОБА_7 . Доказів позбавлення ОСОБА_11 батьківських прав та усиновлення дітей позивачем матеріали справи не містять.

Стосовно, твердження позивача про загибель на війні ОСОБА_7 - батька неповнолітньої ОСОБА_3 , то обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає мами, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Також, враховуючи, що неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , мають матір, відтак обов`язок щодо їх утримання не може бути покладено на їх вітчима (позивача), і як наслідок, застосування підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, для звільнення його з військової служби, не є можливим.

Таким чином, факт перебування на утриманні позивача неповнолітніх дітей падчерок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не підтверджений наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами.

Крім того, вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка та падчерку, які з ним проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Тобто, вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати падчерку за сукупності таких умов:

-пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом;

- пасинок (падчерка) немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати "утриманням", бо "утримання", це не "право", а безальтернативний та імперативно визначений "обов`язок" батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок та падчерка у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їх утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дитини (пасинка, падчерки) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дітей) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Альтернативних ситуацій, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, немає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно відмовив позивачу у звільненні з військової служби, оскільки він не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, на утриманні у нього трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.