Справа № 240/19961/23
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/19961/23

Головуючий у 1-й інстанції: Окис Т.О.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

18 листопада 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати солдату ОСОБА_1 основних та додаткових видів грошового забезпечення за період з 01.01.2023 01.06.2023 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 грошове забезпечення у повному обсязі за період з 01.01.2023 по 01.06.2023, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, помісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, премій тощо), що були встановлені позивачу за посадою;

-визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати солдату ОСОБА_1 компенсації та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2022-2023 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік;

-визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати солдату ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022-2023 роки, як учаснику бойових дій (за 28 днів) та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022-2023 роки, як учаснику бойових дій (за 28 днів);

-визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати солдату ОСОБА_1 компенсацію за не отримане речове майно та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 компенсацію за не отримане речове майно.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Зокрема позивач вважає, що судом першої інстанції повторно зупиняючи провадження у справі з метою отримання доказів, які не були надані суду на вимогу ухвали суду, надав перевагу відповідачу, хоча позивачем двічі надавались клопотання про поновлення провадження у справі та прийняття рішення на підставі наявних матеріалів.

При цьому, апелянт вважає порушенням своїх прав і те, що суд першої інстанції, після надходження доказів, не надавши позивачу можливості на ознайомлення з ними, поновив провадження у справі і в цей же день прийняв оскаржуване рішення.

Скаржник, також вважає, що суд першої інстанції безпідставно покладає відповідальність за дії військової частини на позивача, а саме- не проведення службового розслідування, не оформлення грошового атестату та тривале оформлення посвідчення учасника бойових дій.

Так, відмовляючи у стягненні компенсації за невикористану відпуску як учаснику бойових дій, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий статус у позивача відсутній, однак залишив поза увагою наявну у справі довідку про безпосередню участь в бойових діях №588, яка є формою підтвердження участі особи в бойових діях, оформлення посвідчення учасника бойових дій.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 06 серпня 2022 року по 27 червня 2023 року ОСОБА_2 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у в/ч НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 листопада 2023 року №113-РС, відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та директиви Командувача оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України від 21 жовтня 2022 року №Д-78/ДСК, солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 .

Згідно наказів командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №3 від 03 січня 2023 року, №34 від 03 лютого 2023 року, №65 від 06 березня 2023 року, №68 від 09 березня 2023 року, №99 від 08 квітня 2023 року, №126 від 05 травня 2023 року №147 від 26 травня 2023 року, ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 03 січня по 07 квітня та з 05 по 25 травня 2023 року.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 квітня 2023 року №104 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що з 13 квітня 2023 року самовільно залишив частину. Згідно розділу І пункту 15 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2022 року №260, з 13 квітня 2023 року ОСОБА_1 призупинено виплату грошового забезпечення та виключено з продовольчого забезпечення.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 травня 2023 року №124 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що 03 травня 2023 року прибув до частини. Згідно розділу І пункту 15 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2022 року №260, з 03 травня 2023 року ОСОБА_1 відновлено виплату грошового забезпечення та зараховано до продовольчого забезпечення.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 червня 2023 року №179, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдата ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 , звільнено наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 08 травня 2023 року №66-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я), вважається таким, що 27 червня 2023 року справи та посаду здав.

Згідно вищезазначеного наказу, щорічні основні відпустки за 2022 та 2023 роки не використані, тому встановлено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 22 календарні дні щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки. Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік в розмірі 21329,25 грн. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не отримував.

Однак, позивач вважає, що відповідачем не в повному обсязі виплачено основні та додаткові види грошового забезпечення у період з 01 січня по 01 червня 2023 року, не виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 2023 роки, компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022 2023 роки, як учаснику бойових дій, а також компенсацію за неотримане речове майно, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 встановлено перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних командирів.

Зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, зокрема розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1-121 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників).

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 117 Положення №1153 призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 листопада 2023 року №113-РС, відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та директиви Командувача оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України від 21 жовтня 2022 року №Д-78/ДСК, солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 .

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197.

Відповідно до п.1 розділу ХХVIII Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Такий порядок виплати грошового забезпечення не стосується військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення на посади) відповідно до підпунктів 121 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008.

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.

Згідно п.2 розділу ХХVIII Порядку №260 днем звільнення військовослужбовця з посади, яку він займає, вважається день закінчення здавання справ і складання обов`язків за посадою в межах установлених строків.

Днем звільнення з посади військовослужбовців розформованих військових частин уважається день закінчення здавання справ і складання обов`язків за посадою в межах установлених строків, але не пізніше дня закінчення розформування військової частини, визначеного директивою вищого штабу.

Днем звільнення з посади (скорочення займаної посади) у разі внесення змін до штату вважається день закінчення здавання справ і складання обов`язків за посадою в межах установлених строків, але не пізніше дня, установленого відповідними директивами та змінами до штатів, визначених вищим штабом.

Відповідно до пункту 4 розділу XXVIII Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження після прибуття з інших державних органів, установ та організацій, виплачується виходячи з посадового окладу за посадою, яку вони займали в цих державних органах, установах та організаціях, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, але не більше ніж два місяці.

Якщо не можна прийняти кадрове рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовця, у період перебування у розпорядженні протягом двох місяців з поважних причин (відсутність рівнозначних посад, бажання подальшого проходження військової служби, наявність сімейних та інших обставин) грошове забезпечення виплачується йому в розмірі, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, за рішенням Міністра оборони України (пункт 5 розділу XXVIII Порядку № 260).

Згідно пункту 6 розділу XXVIII Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, оскільки визначений пунктом 1 розділу ХХVІІІ Порядку №260 строк перебування у розпорядженні командира сплинув 02 січня 2023 року, то відповідач правомірно та обґрунтовано продовжив нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

При цьому, твердження ОСОБА_1 про те, що грошове забезпечення виплачувалося останньому виключно у розмірі окладу за військове звання, спростовуються наданою ним же довідкою від 27.06.2023 № 745, з якої слідує, що грошове забезпечення останнього у спірний період складалося з окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

З урахування викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що правові підстави нарахування інших складових грошового забезпечення позивачу за січень-травень 2023 року у військової частини були відсутні, а належні позивачеві виплати за вказаний період- оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, нараховані та виплачені останньому у повному обсязі.

Щодо позовних вимог в частині не проведення нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 2023 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу ХХІІІ Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Пунктом 2 цього розділу встановлено, що грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

З матеріалів справи з`ясовано, що позивач прийнятий на військову службу 06.03.2022, а звільнений зі служби-27.06.2023. При цьому відповідачем не заперечується, що грошова допомога на оздоровлення ОСОБА_1 у 2022 році не виплачувалася.

Враховуючи, що приписами абзацу 2 пункту 2 розділу ХХІІІ Порядку № 260 прямо встановлено, що виплата грошової допомоги для оздоровлення військовослужбовцям, звільненим з військової служби, здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, а не за його зверненням, як стверджує відповідач, колегія суддів вважає, що в/ч НОМЕР_1 протиправно не здійснено її виплату при розрахунку з позивачем при звільненні.

Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то виходячи із п.9 розділу ХХIV Порядку № 260, виплата такої допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Отже, зважаючи на те, що позивач з рапортами про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до в/ч НОМЕР_1 не звертався, у останньої не було підстав для виплати такої.

Визначаючись стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині невиплати компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів вказує на таке.

Завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі військовослужбовці) визначає Інструкція про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затверджена наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №768/28898 (далі Інструкція №232).

Пунктом 19 розділу ІІ названої Інструкції закріплено, що У разі вибуття зі складу військової частини, з`єднання, виду Збройних Сил, ОК, ВМС окремим військовослужбовцям, командам, підрозділам, військовим частинам, з`єднанням видається атестат на речове майно, який є основним документом для зарахування на речове забезпечення за новим місцем служби (дислокації). В атестаті відображається забезпеченість речовим майном, а також вказуються номер і дата видачі атестата на льотно-технічне обмундирування, якщо воно було видане військовослужбовцю (команді, підрозділу, військовій частині, з`єднанню).

За змістом п.12 цього розділу підставою для зарахування на речове забезпечення з`єднань, військових частин, передислокованих (перебазованих) з одного пункту до іншого, є:

наказ (директива) вищого командування про передислокацію (перебазування);

атестат на речове майно, виданий постачальним органом за попереднім місцем дислокації (базування);

копія останнього звіту-заявки, завірена постачальним органом.

Абзацами 13 та 14 пункту 10 розділу ІІІ закріплено, що на речове майно, що перебуває у військовослужбовців, які вибувають з військової частини, видається атестат, про що ставиться відмітка в посвідченні про відрядження.

У разі прибуття військовослужбовця (команди) у військову частину без атестата або в разі розбіжностей у забезпеченні порівняно з даними атестата у військовій частині проводиться службове розслідуванням за цим фактом. До військової частини, з якої прибув військовослужбовець (команда), надсилається запит з метою встановлення реального стану справ. Речове майно обліковується в речовій службі за фактичною наявністю відповідно до акта, складеного комісією військової частини, в яку прибув військовослужбовець (команда).

Як зазначено відповідачем, позивач прибув до в/ч НОМЕР_1 без атестата, а тому не був зарахований на речове забезпечення.

Отже, як обгрунтовано зазначено судом першої інстанції, виходячи із положень Інструкції №232, командування в/ч НОМЕР_1 повинно було провести службове розслідування за цим фактом, однак, такого розслідування не проведено.

Така бездіяльність відповідача позивачем не оскаржується, а тому в рамках розгляду цієї справи судом не може бути надана їй правова оцінка.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає позовні вимоги у частині щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно, передчасними.

Надаючи правову оцінку позовним позовними вимогам відносно невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022-2023 роки, як учаснику бойових дій (за 28 днів), колегія суддів виходить зі слідуючого.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка, додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці, додаткова відпустка за особливий характер праці, інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами 1-3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, приписи чинного законодавства передбачають право військовослужбовця на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у разі звільнення зі служби за станом здоров`я пропорційно відпрацьованому часу.

Пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Так, статтею 1 Закону № 3543-XII встановлено, що особливий період-це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, за змістом статті 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів доходить висновку, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині, що стосується набуття ОСОБА_1 права на додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, суд першої інстанції виходив із норм, затвердженого постановою КМУ №413 від 20 серпня 2014 року Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який визначає процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та категорії таких осіб.

Як вказав суд першої інстанції, положеннями названого Порядку закріплено, що за результатами розгляду поданих особами документів, визначених у Порядку, комісії приймають, зокрема, рішення про надання статусу учасника бойових дій, на підставі якого такі особи документуються відповідним посвідченням.

В той же час, судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що дія цього Порядку не поширюється на процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, визначених у статті 6-1 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 № 3551-XII.

Так, статтею 6-1 вказаного Закону врегульовано, що у період дії воєнного стану під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особам, зазначеним в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 цього Закону (крім військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Служби безпеки України та осіб, які входять до складу розвідувальних органів України), які брали участь у виконанні бойових (службових, спеціальних) завдань у районах ведення воєнних (бойових) дій або на тимчасово окупованих територіях, статус учасника бойових дій надається незалежно від тривалості виконання таких завдань на підставі відомостей, що підтверджують виконання особою таких завдань (далі - Відомості), у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та з урахуванням положень цієї статті.

Уповноважені особи військових частин зобов`язані в п`ятиденний строк з дня початку виконання бойового наказу (розпорядження) внести Відомості до Реєстру. У разі неможливості внесення Відомостей до Реєстру уповноважені особи військових частин надають такі Відомості у той самий строк у порядку, визначеному актами центральних органів виконавчої влади, при яких утворюються комісії, до уповноваженого підрозділу, що забезпечує роботу комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, органу військового управління за підпорядкованістю, який зобов`язаний внести їх до Реєстру в п`ятиденний строк з дня отримання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Для отримання публічних (електронних публічних) послуг інформація про статус учасника бойових дій отримується та/або підтверджується за допомогою Реєстру відповідно до Закону України "Про особливості надання публічних (електронних публічних) послуг".

Контроль за наданням статусу учасника бойових дій через Реєстр здійснюється міжвідомчою комісією, утвореною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг із Реєстру щодо внесених до Реєстру Відомостей та виданих документів формується засобами Реєстру з унікальним електронним ідентифікатором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За бажанням особи, якій надано статус учасника бойових дій, посвідчення учасника бойових дій видається такій особі у порядку, передбаченому статтею 18 цього Закону.

Як вбачається із наявної у справі довідки в/ч НОМЕР_1 від 09.04.2023, ОСОБА_1 в період з 19.04.2022 по 31.08.2022 дійсно брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в районі н.п. Кривий Ріг, Дніпропетровської області. Підстава: наказ командира, бойове розпорядження. У довідці також вказано, що остання є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.

Отже, зважаючи на відомості, відображені у вищевказаній довідці, в уповноваженої особи в/ч НОМЕР_1 був законодавчо встановлений обов`язок в п`ятиденний строк з дня початку виконання бойового наказу (розпорядження) внести відомості щодо позивача до Реєстру.

На думку колегії суддів, невиконання такого обов`язку посадовою особою відповідача, не може бути підставою для позбавлення позивача права на отримання додаткової відпустки, яка передбачена для учасників бойових дій, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів доводи позивача в тій частині, що суд першої інстанції повторно зупиняючи провадження у справі з метою отримання доказів, надав перевагу відповідачу, вважає необгрунтованими та звертає увагу останнього, що вжиття заходів, спрямованих на отримання доказів, з метою всебічного та об`єктивного розгляду адміністративної справи є не тільки правом суду, а і його обов`язком.

Необхідно також врахувати і те, що відповідач входить до військового формування ЗСУ та може брати участю у бойових діях, а відтак останньому необхідний час, достатній для виконання даної ухвали.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для часткового скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати солдату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік та в частині відмови щодо визнання протиправною бездіяльності стосовно невиплати солдату ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2022-2023 роки, як учаснику бойових дій і зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Сторчак В. Ю.